Хю Лофтинг
Циркът на доктор Дулитъл

Част 4 от „Доктор Дулитъл“

Превод от английски: Жени Божилова, 1984

chitanka.info

Първа част

Първа глава
Кръжецът край огнището

Това е разказ за приключенията на доктор Дулитъл, преживени по времето, когато се присъединил към един цирк и тръгнал да пътува с него. Нямал намерение да остава там за дълго. Смятал да показва Бутни-Дръпни дотогава, докато събере пари, за да изплати на моряка корабчето, което заели от него и разбили в скалите.

Но веднъж Ту-Ту изрекъл нещо много вярно: да забогатее, за доктор Дулитъл не било трудно — той не се лакомял за пари — ала да остане богат, виж това било съвсем друга работа. Даб-Даб разправяла, че откакто го знае, бил се замогвал не веднъж и не дваж, но колкото по-забогатявал, толкова по-бързо съумявал да обеднее.

Естествено представите на Даб-Даб за богатство били твърде скромни. Но истина е също, че докато бил с цирка, докторът на няколко пъти имал в джоба си толкова пари, че да се нарече заможен; и — като по часовник — до края на седмицата или на месеца оставал пак без стотинка.

И тъй, започваме значи от деня, в който групата на доктор Дулитъл (кучето Джип, патицата Даб-Даб, бухалът Ту-Ту, прасето Гъб-Гъб, Бутни-Дръпни и бялата мишка) най-сетне се завърнала у дома в Пъдълби-край-Мочурището след дългото пътешествие из Африка. За това голямо домочадие трябвало да се търси храна. Докторът, без пукната пара, си блъскал ума как ще ги изхранва дори в тия няколко дни, докато уреди да се присъединят към някой цирк. За щастие предвидливата Даб-Даб ги накарала да приберат от килера на пиратския кораб всичко, останало там след края на пътуването. Според нея това криво-ляво щяло да засити семейството поне за ден-два.

В първия момент радостта на животните, че са си пак у дома, пропъдила от ума им всяка мисъл и всяка грижа за идния ден — изключение правела само Даб-Даб. Тази добра къщовница влязла направо в кухнята и се хванала да мие тенджери и да готви. Всички останали, заедно с доктора, тръгнали из градината да обходят старите любими места. Те продължавали да бродят и да надничат във всяко кътче и всяко ъгълче на обичния си дом, когато гонгът на Даб-Даб — тиган, удрян с лъжица — неочаквано ги призовал за обяд. Вкупом се втурнали към задната врата. И нахълтали в къщата радостни, че пак ще похапнат в милата стара кухня, която им спомняла за безброй щастливи часове.

— Довечера, като застудее, ще е само за огън — казал Джип, когато се настанил край масата. — Този септемврийски вятър пронизва. Докторе, нали ще ни разкажеш нещичко след вечеря? Откога не сме се събирали край огнището!

— Или да ни прочетеш нещо от книгите си за животни — примолил се Гъб-Гъб, — например историята за лисицата, дето искала да открадне гъската на царя.

— Може, може — съгласил се докторът. — Ще видим. Ех, че сардини имат тия пирати! По вкуса разбирам, че са от Бордо. Няма нищо по-хубаво от френската сардина!

В този миг повикали доктора в амбулаторията да прегледа някакъв пациент — невестулка със счупен нокът. Тъкмо свършил с нея, пристигнал петелът от съседната ферма. Както обяснил, така бил прегракнал, че кукуригал само шепнешком, и цялата ферма се успала. Сетне дошли два фазана — да види недъгавото им фазанче, което не можело да се научи да кълве.

Защото, макар хората от Пъдълби още да не знаели, че докторът се е завърнал, вестта за пристигането му тозчас се пръснала сред животните и птиците. През целия следобед той не спрял да превързва, да съветва и да лекува, а пред вратата на амбулаторията кротко се точела дълга опашка от всякакви животни.

— Ох, ох, същото като преди! — въздъхнала Даб-Даб. — Няма мира. Пациентите напират и сутрин, и обед, и нощем!

Джип излязъл прав: щом паднала нощта, много застудяло. В мазето имало достатъчно дърва за буен огън в голямото огнище. След вечеря животните насядали край него и се примолили на доктора да им разкаже нещо или да почете малко от книгите си за животни.

— Ей, слушайте! — смъмрил ги той. — Забравяте за цирка! Ако искаме да спечелим пари и да се издължим на моряка, първо за това трябва да поговорим. Дори не сме намерили цирк, с който да тръгнем. Как ли да стане това? Те се местят от място на място. Чакай да помисля — кой би могъл да ми каже?…

— Шт! — прекъснал го Ту-Ту. — Май се звънна на вратата!

— Чудна работа! — възкликнал докторът и се надигнал от стола. — Че кой ще е?

— Сигурно е ревматичната бабичка — обадила се бялата мишка, щом докторът излязъл. — Трябва да е разбрала, че докторът й от Оксънторп не е чак такъв специалист.

Джон Дулитъл запалил свещите в коридора и отворил външната врата. А там, на прага, стоял продавачът на котешка храна.

— Я гледай, самият Матю Мъг! — възкликнал Джон Дулитъл. — Влизай, влизай, Матю. Как разбра, че съм се върнал?

— Нещо ми го подсказа, докторе — засмял се продавачът на котешка храна и пристъпил навътре. — Днеска сутринта викам на жена си: „Теодосия — викам, — нещо ми подсказва, че докторът се е върнал. И довечера отивам у тях да проверя“.

— А, много ми е драго да те видя — казал докторът. — Хайде ела в кухнята, там е топло.

Макар да бил дошъл уж само да види върнал ли се е докторът, продавачът на котешка храна носел подаръци: кокал от овнешка плешка за Джип, парче сирене за бялата мишка, една ряпа за Гъб-Гъб и саксия с цъфнало мушкато за доктора. След като гостенинът се разположил в креслото пред огъня, Джон Дулитъл му подал кутията с тютюна от полицата над огнището и го подканил да си напълни лулата.

— Получих писмото ти за врабчето — казал Матю. — Предполагам, че лесно те е намерило?

— Да, и много ми помогна. Отлетя от кораба, като се измъкнахме от Девънския бряг. Бързаше да се прибере в Лондон.

— Сега повечко ли ще останеш у дома? — попитал Матю.

— Как да ти кажа — и да, и не — отвърнал докторът. — Много бих искал да се порадвам на няколко спокойни месеца и да оправя градината. Да знаеш на какво е заприличала! Ала за жалост първо ще трябва да спечеля пари.

— Хм — казал Матю и духнал дим от лулата. — Колкото до мене, цял живот се блъскам, но хич ме няма за това. Скътал съм двайсет и пет шилинга — да ти ги дам, ако искаш.

— Благодаря, Матю, много ти благодаря. Обаче аз, хм, се нуждая от много пари. Имам дългове. Слушай, доведох едно ново, особено животно, един Бутни-Дръпни. С две глави. Подариха ми го африканските маймуни, като ги излекувах от епидемията. Според тях трябвало да постъпя с него в някой цирк — да го показвам на хората. Искаш ли да го видиш?

— Искам, разбира се — запалил се продавачът на котешка храна. — Изглежда нещо съвсем ново.

— Той е вън, в градината — казал докторът. — Но не го заглеждай много. Още не е свикнал. Ужасно се притеснява. Хайде, ще вземем кофа с вода и ще се престорим, че уж му носим да пие.

Когато се върнал в кухнята с доктора, Матю бил въодушевен и ухилен до уши.

— Слушай, Джон Дулитъл — викнал той, — да знаеш, че ще забогатееш, няма лъжа! Откакто свят светува, такова нещо никой не е виждал. Аз и без туй винаги съм смятал, че трябва да се хванеш с цирка — та ти си единственият, който знае езика на животните. Кога смяташ да почнеш?

— Точно в това е въпросът. Хайде, помогни ми. Искам да съм сигурен, че ще тръгна с някой хубав цирк, с хора, които са ми симпатични, разбираш ли?

Матю Мъг се навел към доктора и с дръжката на лулата го чукнал по коляното.

— Знам точно това, което искаш — заявил той. — Тъкмо сега оттатък, в Гримбълдън, се намира най-хубавият малък цирк, който си виждал. Тази седмица е панаирът в Гримбълдън и те ще са там до събота. Аз и Теодосия ходихме още първия ден, като го откриха. Не е голям цирк, ама е добър — подбрано нещо. Искаш ли да те заведа утре и да поприказваш с директора?

— Чудесно — зарадвал се докторът. — Но засега те моля: за тази идея ни дума никому. Ще трябва да пазим Бутни-Дръпни в пълна тайна до момента, в който го покажем пред публика.

Втора глава
Докторът среща един приятел и — една сродница

Този Матю Мъг бил странен човек. Душа давал да опитва различни занаяти — може би затова не смогвал и да забогатее. Усилията му да се залови с нещо ново обикновено свършвали с това, че пак се връщал да продава храна за котки и да лови плъхове по фермите и мелниците край Пъдълби.

На панаира в Гримбълдън Матю вече се бил помъчил да постъпи в цирка, но не го приели. Ала сега, като разбрал, че докторът ще се захване с това — и то с такъв прекрасен експонат като Бутни-Дръпни — надеждите му отново разцъфтели. Докато се прибирал към къщи вечерта, въображението му вече го рисувало като съдружник на обичния му доктор, начело на най-големия цирк в света.

На другия ден се появил рано-рано. Даб-Даб им приготвила няколко сардинени сандвича за обяд и потеглили.

Дълъг бил пътят от Пъдълби до Гримбълдън. Докторът и продавачът на котешка храна пъхтели по него, когато зад тях долетял конски тропот. Извърнали се: приближавал ги фермер в двуколка. Като забелязал двамата пешеходци, фермерът понечил да спре. Ала жена му не одобрила окъсания продавач на котешка храна и не му позволила да ги вземе.

— И това ми било човещина! — възмутил се продавачът на котешка храна, когато двуколката профучала нататък. — Разположили се на седалките, а ние — да бъхтим пеша! Този е Изидор Стайлс — най-лошият производител на картофи в нашия край. Често му ловя плъховете. Видя ли я жена му, надуто дърто плашило! Забеляза ли как ни изгледа? Един ловец на плъхове не е компания за нея!

— Виж! — възкликнал докторът. — Спират и се връщат насам. — Конят на фермера знаел доктора и по име, и по лице. Като го задминал, видял, че дребният човечец е не друг, а прочутият Джон Дулитъл. Зарадван, че приятелят му се е прибрал, конят решил да се върне и сега — въпреки усилията на стопанина да го възпре с юздите — препускал обратно, да поздрави доктора и да разбере как е.

— Накъде сте тръгнали? — запитал конят, като ги наближил.

— Към панаира в Гримбълдън — отговорил докторът.

— И ние сме натам — изцвилил конят. — Хайде, качвайте се отзад при старата.

— Не са ни поканили — отказал докторът. — Не виждаш ли, че фермерът се мъчи да те обърне към Гримбълдън. Не го дразни. Давай нататък. Не мисли за нас. Ще се оправим.

Много неохотно конят се подчинил, извил и отново се понесъл към панаира. Но не изминал и половин миля, казал си: „Срамота е великият човек да ходи пеша, а тези тиквеници да се возят. Да пукна, ако го оставя!“.

Престорил се на подплашен, бързо извил двуколката и в пълен галоп се втурнал към доктора. Жената на фермера изпищяла, а мъжът й опънал юздите с всичка сила. Ала конят не искал и да знае. Като ги наближил, взел да се тегли и да се вдига като младо жребче.

— Скачай в двуколката, докторе — прошепнал му. — Качвай се или ей сега ще изсипя тези глупаци в канавката.

Докторът, притеснен да не стане беля, хванал коня за юздата и го погладил по муцуната. Той изведнъж се укротил като агне.

— Конят ви е нещо неспокоен, господине — обърнал се докторът към фермера. — Може ли да го поводя? Аз съм ветеринарен лекар.

— О, разбира се! — възкликнал фермерът. — А пък аз си мислех, че разбирам нещо от коне. Тази сутрин изобщо не мога да се справя с него.

Докторът се качил на капрата и хванал юздите, а продавачът на котешка храна скочил отзад и като се подсмихвал злорадо, настанил се до възмутената жена.

— Прекрасен ден, госпожо Стайлс! — ухилил се Матю Мъг. — Как са плъховете във вашия хамбар?

Пристигнали в Гримбълдън някъде към десет сутринта. Градът гъмжал от народ, от суетня, от празнично настроение Кошарите на говеждия пазар били претъпкани с яки говеда, охранени свине, рунести овце и породисти коне с панделки в гривите.

Докторът и Матю търпеливо си пробили път през развеселената тълпа по улиците и стигнали до мястото, където бил циркът. Докторът се разтревожил, че няма с какво да си купи билет, ако му поискат. Но пред главния вход видели висока естрада, отзад преградена със завеса. Било нещо като малка сцена на открито. Горе стоял някакъв мъж с огромни черни мустаци. Един след друг пред завесата се появявали пъстро облечени хора; едрият мъж ги представял на зяпналата тълпа и разяснявал чудесата, които умеели да извършват. Каквито и да били — клоуни, акробати или змиеукротители — той неизменно обявявал, че са най-великите в света. Тълпата била смаяна; и непрестанно ту по един, ту по двама се промъквали през навалицата, плащали си билета на малката порта и влизали в цирка.

— Ето, виждаш ли — прошепнал продавачът на котешка храна в ухото на доктора. — Не ти ли казах, че е хубав цирк? Гледай! Хората влизат със стотици.

— Този мъжага, той ли е директорът? — запитал докторът.

— Да. Това е самият Блосъм — Александър Блосъм. С него идваме да се срещнем.

Докторът започнал да се провира напред, а Матю го следвал. Накрая се изстъпил пред всички и взел да маха към едрия мъж на естрадата, да му даде знак, че желае да говори с него. Но Блосъм бил тъй улисан да възхвалява гръмогласно чудесата на своето представление, че докторът — дребен човек в огромната тълпа — не успял да привлече вниманието му.

— Качвай се горе — наредил Матю. — Качи се и поприказвай с него. — И тъй, докторът се покатерил в единия ъгъл на сцената и като се намерил изведнъж очи в очи с толкова много народ, ужасно се засрамил. Но вече се бил озовал там, затова събрал смелост, потупал ревящия циркаджия по ръката и му казал:

— Извинете…

Блосъм спрял да възхвалява „най-чудесното представление на света“ и свел поглед към дребния дебеланко, появил се внезапно до него.

— Аз… — подхванал докторът.

И млъкнал. Над тълпата се понесъл кикот.

Блосъм, като всеки истински циркаджия, умеел бързо да съобразява и рядко изпускал възможността да си направи смях за чужда сметка. Докато Джон Дулитъл се маел и се чудел как да го подхване, оня се извърнал към тълпата, посочил с ръка към доктора и прогърмял:

— А това тук, госпожи и господа, е самият Хъмпти-Дъмпти, човекът-яйце от „Алиса в страната на чудесата“, оня, който здравата разигра кралските войници. Купувайте билети и влизайте! Елате го вижте как се катурва от стената!!!

При тези думи народът се залял от смях, а бедният доктор потънал в земята от срам.

— Заприказвай го, докторе, заприказвай го! — викнал отдолу продавачът на котешка храна.

След малко, като поутихнал смехът, докторът пак опитал. Тъкмо отворил уста, над тълпата екнал самотен пронизителен вик:

— Джооон!

Докторът се извърнал и се вгледал над хорските глави, да разбере кой го назовава по име. И там, в края на тълпата, забелязал някаква жена да му маха неистово със зеления си чадър.

— Какво има? — попитал продавачът на котешка храна.

— Небето да ни пази! — изохкал докторът и припряно се смъкнал от естрадата. — Ами сега какво ще правим? Матю, това е Сара!

Трета глава
Търговски преговори

— Здравей, здравей, Сара! — провикнал се Джон Дулитъл, когато най-сетне се добрал до нея. — Я гледай каква си хубавка и напълняла!

— Нищо подобно, Джон! — срязала го ядосано Сара. — Я ми кажи, какво си седнал да се правиш на палячо върху тази естрада? Не ти ли стига, че захвърли най-известния лекарски кабинет в цяла Западна Англия за някакви си мишки, жаби и тем подобни? Ти нямаш ли достойнство? Какво търсиш там горе?

— Смятам да се отдам на цирка — отговорил докторът.

Сара изохкала и се хванала за челото, сякаш ей сега щяла да загуби свяст. Тогава един дългунест сух мъж в пасторски дрехи, който стоял встрани, пристъпил и я уловил за ръката.

— Какво има, скъпа?

— Лонселот — промълвила Сара, — запознай се с брат ми, Джон Дулитъл. Джон, запознай се с преподобния Лонселот Дингъл, пастор на Гримбълдън, моя съпруг. Слушай, Джон, сериозно ли говориш? Да се отдадеш на цирка! Какъв позор! Не, вероятно се шегуваш. А този кой е? — попитала тя, когато Матю Мъг се примъкнал напред и застанал до тях.

— Това е Матю Мъг — казал докторът. — Не е възможно да си го забравила!

— Пфу! Ловецът на плъхове! — възкликнала Сара и ужасено затворила очи.

— Нищо подобно. Той е търговец на месо — натъртил докторът. — Запознайте се: господин Мъг, преподобният Лонселот Дингъл. — Докторът представил окъсания си, омърлян приятел така, сякаш бил самият крал. — Най-видният ми пациент — додал накрая.

— Слушай, Джон — казала Сара, — ако наистина се хванеш с тази безобразна работа, дай дума, че ще е под друго име. Представяш ли си как ще ни опозориш пред целия град, ако се разбере, че шуреят на пастора е най-прост циркаджия?!

Докторът се замислил. След туй с усмивка отговорил:

— Готово, Сара, ще взема друго име. Но ако някой ме познае, няма да ми се сърдиш, чу ли?

Като се разделили със Сара, докторът и Матю отново тръгнали да търсят директора на цирка. Намерили го да брои парите на входа и този път успели да поговорят спокойно.

Джон Дулитъл описал чудноватото животно, което имал у дома, и обяснил, че иска да постъпи в цирка с него. Александър Блосъм заявил, че е готов да види животното, и казал на доктора да му го доведе. Ала Джон Дулитъл отговорил, че ще е по-добре, а и по-удобно, ако директорът прескочи до Пъдълби да го разгледа. Уговорили се. И след като описали на Блосъм как да стигне до къщичката на Оксънторпския път, поели обратно, доволни от постигнатото дотук.

— Ако постъпиш в цирка на Блосъм — обадил се Матю, докато крачели по пътя и дъвчели сандвичи със сардина, — нали ще ме вземеш и мен, докторе? Ще съм ти от голяма полза, ще се грижа за фургона, за храната на животните, ще чистя и ще правя всичко там каквото трябва.

— Ела, Матю, съгласен съм — отговорил докторът. — А с твоята работа какво ще стане?

— Остави я — махнал с ръка Матю и настървено захапал нов сандвич. — От нея пари не падат. А пък и това работа ли е — да подаваш шишове с месо на угоени пудели! Няма в нея, ох, как се казваше (той размахал сандвича към небето), няма риск. Аз по природа съм човек на риска, дързък съм още открай време, от сукалче. А циркът, там се живее пълноценно! Работа за истински мъж!

— Ами жена ти? — заинтересувал се докторът.

— Кой, Теодосия ли? О, ще дойде и тя. И тя е дръзка. Ще кърпи дрехите и ще помага. Е, какво мислиш?

— Какво мисля ли? — сепнал се докторът, който крачел с поглед към земята. — Мислех си за Сара.

— Странен човек е тоя, мъжът й, нали? — отбелязал Матю. — Преподобният Дангъл.

— Дингъл — поправил го докторът. — Да. И той е човек на риска. Чуден свят! Бедната мила Сара! Бедният стар Дингъл! Да, да…

Късно същата вечер, след като затворили панаира в Гримбълдън, господин Блосъм, директорът на цирка, дошъл в дома на доктора в Пъдълби. На светлината на фенера той огледал Бутни-Дръпни, който пасял отвънка на ливадата, а после влязъл с доктора в библиотеката му и запитал:

— Колко му искате на това животно?

— Не, не, то не се продава — заявил докторът.

— О, стига, моля ви се — повишил глас директорът. — За какво ви е на вас? От пръв поглед се вижда, че не сте от цирковия занаят. Давам ви двайсет фунта.

— Не — отсякъл докторът.

— Трийсет фунта — настоявал Блосъм.

Докторът пак отказал.

— Четиридесет фунта, петдесет фунта — упорствал директорът. И продължил да наддава, предлагайки такива суми, че очите на Матю Мъг, който слушал мълчаливо, едва не изскочили от възбуда.

— Безсмислено е — спрял го докторът накрая. — Или ще ме приемете в цирка заедно с животното, или ще го оставите на мира тук. Дал съм дума, че лично ще следя да е гледано както трябва.

— Не ви разбирам! — учудил се циркаджията. — Нали е ваша собственост? На кого сте дали дума?

— Той е собственост сам на себе си — обяснил докторът. — Дойде тук, за да им услужи. На него, на Бутни-Дръпни, съм дал дума.

— Какво? Не, вие наистина сте луд! — викнал оня.

Матю Мъг понечил да обясни на Блосъм, че докторът знае да говори езика на животните. Ала Джон Дулитъл му махнал с ръка да замълчи.

— Та поради това — продължил — или ще приемете и мене, и животното, или ни един от двама ни.

Тогава Блосъм казал не — не скланял за подобно споразумение. Взел си шапката и си тръгнал — нещо, което изпълнило Матю с разочарование и тъга.

Но директорът очаквал докторът да промени решението си и да се съгласи. Затова не минали и десет минути, пак позвънил на входа и съобщил, че се връща, за да се разберат.

Така в последна сметка циркаджията приел всички условия на доктора. Бутни-Дръпни и цялата група получавали нов фургон само за тях и макар да пътували като част от цирка, щели да бъдат свободни и напълно независими. Спечелените пари щели да делят наравно с доктора. Поискал ли почивен ден, Бутни-Дръпни щял да го има, а каквато храна пожелаел, Блосъм щял да му я доставя.

След като уговорили всички подробности, директорът на цирка казал, че ще им прати фургона на другия ден, и станал да си върви.

— Впрочем — извърнал се той от вратата — как ви е името?

Докторът отворил уста да му каже, но изведнъж си спомнил Сарината молба.

— О, ами наричайте ме Джон Смит.

— Разбрано, господин Смит — казал Блосъм. — Бъдете готови утре сутринта в единайсет. Лека нощ.

— Лека нощ — отвърнал докторът.

Щом се затворила вратата, Даб-Даб, Гъб-Гъб, Джип, Ту-Ту и бялата мишка, които се били изпокрили по ъглите да подслушват, изскочили в коридора и заприказвали възбудено с пълен глас.

— Урааа — квичал Гъб-Гъб. — Ура за цирка!

— Браво — казал Матю на доктора, — ти всъщност си бил много делови човек! Принуди Блосъм всичко да приеме. Ама и той не искаше да те изпусне. Видя ли как бързо-бързо се върна, като разбра, че може да не се спогодите? Бас държа, че очаква да му паднат пари от нас.

— Милата ни стара къщичка — въздъхнала Даб-Даб, като бършела разчувствано праха от закачалката за шапки. — Толкова скоро пак ще те напуснем!

— Урааа! — изпищял Гъб-Гъб, застанал на задни крака, и се опитал да закрепи на носа си шапката на доктора. — Ура за цирка! Утре! Ухааа!

Четвърта глава
Докторът е разкрит

Рано-рано на другата сутрин Даб-Даб вдигнала цялата къща на крак. Заявила, че ако искат всичко да е готово за тръгването в единайсет, до седем трябва да са закусили и масата да е разтребена.

Всъщност прилежната икономка успяла да затвори къщата и да измъкне всички вън, на входните стъпала, много преди идването на фургона. Единствено докторът не спрял да работи, защото до последния миг от цялата околност прииждали животни пациенти, да търсят лек за различните си болки.

Най-сетне Джип, който отишъл да разузнае, се втурнал към групата, скупчила се в градината.

— Фургонът идва — задъхвал се той, — целият е в жълто и червено, ей сега ще завие насам.

Всички се развълнували, всеки сграбчил своята торба. Багажът на Гъб-Гъб бил вързоп с ряпа и както тичал по стълбите към пътя, възлите се развързали и кръглите бели зарзавати се пръснали във всички посоки.

Фургонът, когато най-сетне се появил, изглеждал наистина много хубав. Приличал на покрита циганска каруца, с прозорци, врата и комин. Изрисуван бил в ярки цветове и бил почти съвсем нов.

Ала не и конят — той бил много стар. Докторът заявил, че за пръв път вижда толкова старо и тъй изнурено животно. Разговорил се с него и узнал, че работи в цирка от трийсет и пет години насам. До гуша му било дошло, обяснил конят. Наричал се Бепо. Докторът взел решение да накара Блосъм да го пенсионира и да го пусне да живее спокойно.

Макар колата да била нова, преди да нареди вързопите, Даб-Даб я измела грижливо. Завивките на доктора била загънала в чаршаф, както се свива бельо за пералня. И много внимавала да не ги изцапа.

След като настанили животните и багажа, докторът се притеснил, че товарът ще е непосилен за стария кон. Решил да бута отзад, да му е по-леко. Ала Бепо казал, че ще се оправи. Все пак докторът не пожелал да се качи, за да не натежава. Затворил вратата и прозореца, дръпнал завесите, та никой да не вижда Бутни-Дръпни от пътя, и поели към Гримбълдън; човекът, който докарал фургона, седнал на капрата, а продавачът на котешка храна ги следвал.

На минаване през пазара на Пъдълби кочияшът спрял да купи нещо. Докато фургонът чакал пред вратата на продавницата, наоколо се скупчил народ и всички искали да разберат какво има вътре. Матю Мъг, горд и щастлив, умирал да им каже, ала докторът му забранил.

Пристигнали на Гримбълдънския панаир към два следобед и влезли в цирковата площ през една задна врата. Вътре ги посрещнал сам великият Блосъм и ги приветствал с добре дошли.

Като отворили фургона, той истински се изненадал да види странната сбирка от животни, които докторът водел със себе си — най-вече го поразило прасето. Но толкова бил доволен от пристигането на Бутни-Дръпни, че не се разсърдил.

Веднага ги завел при — както го нарекъл — „павилиона“, който, обяснил, бил построен нарочно за тях тази сутрин. Докторът установил, че това по нищо не се различава от мястото, където водил първия си разговор с Блосъм. Представлявало платформа, вдигната на около метър от земята, тъй че скованата от дъски и покрита с брезент стаичка отгоре да се вижда отвсякъде. Към нея водели стъпала, а на две-три стъпки от ръба на платформата една завеса закривала входа към стаичката, та никой да не наднича вътре, докато не си е взел билет.

На входа бил опънат надпис:

БУТНИ-ДРЪПНИ! ЕЛАТЕ И ВИЖТЕ ЧУДНОВАТОТО ДВУГЛАВО ЖИВОТНО ОТ АФРИКАНСКИТЕ ДЖУНГЛИ! ВХОД ШЕСТ ПЕНСА

Шареният жълто-червен фургон (където щели да живеят всички от групата на доктора, освен Бутни-Дръпни) бил изтеглен зад „павилиона“. Даб-Даб начаса се хванала да оправи леглата и да го подреди така, че да заприлича на дом.

Блосъм настоявал Бутни-Дръпни веднага да започне работа, ала докторът отказал. Заявил му, че всяко диво животно ще се нуждае от почивка след уморителното пътуване от Пъдълби. Искал свенливото същество да посвикне с шумната суетня на цирковия живот, преди да бъде изложено на погледите на развеселената тълпа.

Разочарованият Блосъм трябвало да отстъпи. А после, за радост на животните, предложил да разведе доктора из цирка и да го запознае с различните артисти. Като преместили Бутни-Дръпни в новия му дом в павилиона и след като докторът се погрижил да му се осигурят сено, вода и легло, групата от Пъдълби тръгнала да обходи цирка под предводителството на великия Александър Блосъм, директора.

Голямото представление се давало само два пъти дневно (в два следобед и в шест и половина вечерта) в голямата шатра по средата на цирковата площ. Но навсякъде около нея били разпръснати по-малки палатки и павилиони, за повечето от които се купували отделни билети. Един от тях сега бил и павилионът на доктора. Те криели какви ли не чудеса: стрелбища, игри-гатанки, диваци от Борнео, брадати жени, въртележки, вдигачи на тежести, укротители на змии, една менажерия и много други.

Блосъм завел доктора и приятелите му първо в менажерията. Тя представлявала жалка треторазредна сбирка. Повечето животни изглеждали мръсни и нещастни. Докторът тъй се натъжил, че бил готов начаса да се скара с Блосъм. Но продавачът на котешка храна му прошепнал:

— Не започвай отсега, докторе. Изчакай малко. Нека първо разбере колко си незаменим като животински лекар, сетне ще прави каквото му кажеш. Започнеш ли с разправии, може и да ни изхвърли. А тогава вече и да искаш, нищо не можеш да направиш.

Докторът го послушал. И се задоволил само да прошепва на животните през решетките на клетките им, че по-късно вероятно ще може да им помогне.

Когато влезли, заварили някакъв изпоцапан мъж да развежда група селяни и да им показва сбирката. Той спрял пред клетката, в която било затворено дребно космато животно, и се провикнал:

— А това тук, дами и господа, е прочутият Хъри-Гъри от лесовете на Патагония. Виси от дървото, окачен на опашката си. Преминете към следващата клетка.

Докторът, сподирян от Гъб-Гъб, пристъпил да разгледа „прочутия Хъри-Гъри“.

— Празни приказки! — възкликнал той. — Та това е най-обикновен опосум от Америка. От двуутробните.

— Как позна, че е от двуутровните, докторе? — стреснал се Гъб-Гъб. — Двойно ли хапе?

— А това тук — гръмогласно извикал мъжът — е най-големият слон в клетка.

— По-малък не съм и виждал — измърморил докторът.

След това Блосъм предложил да им покаже следващата забележителност, принцеса Фатима, укротителката на змии. И ги извел от задушната, вмирисана менажерия — навън, на чист въздух. Докторът преминал край редицата от клетки свел глава, свъсил умърлушено вежди. Защото различните животни, познавайки прочутия Джон Дулитъл, до едно му правели знаци да спре да си поприказват.

Когато влезли в палатката на змиеукротителката, вътре нямало посетители. На малката естрада съзрели принцеса Фатима да пудри огромния си нос и да ругае като хамалин. До стола й имало голям плитък сандък, пълен със змии. Матю Мъг надникнал в него, възкликнал ужасено и хукнал навън.

— Успокой се, Матю — викнал го докторът. — Не се плаши, те са напълно безопасни.

— Какви ги дрънкаш бе, безопасни! — изсумтяла принцеса Фатима и вперила разярен поглед в доктора. — Това са царски кобри от Индия — най-смъртоносните змии на света!

— Не са нищо подобно — заявил докторът, — ами са американски смоци, изобщо не са отровни. — И ритнал една под гушата.

— Я не ми закачай змиите! — креснала Фатима и скочила от стола. — Не ги закачай, да не ти сцепя тиквата!

В този миг Блосъм се намесил и представил свадливата принцеса на господин Смит.

Последвалият разговор (разгневената Фатима не била много приказлива) се прекъснал от група посетители, дошли да видят номера на змиеукротителката. Блосъм отвел групата на доктора в един ъгъл и му прошепнал:

— Тя е чудесна. Смит! Един от най-добрите ми номера. Гледай!

Зад завесата някой започнал да бие тъпан и да свири на флейта. Фатима се изправила, вдигнала две змии от сандъка и ги увила около шията и ръцете си.

— Дамички и господини, ако обича доближиш напред — тихо изгукала към зрителите. — Да гледаш по-хубову, хай бравос!

— Защо говори така особено? — пошушнал Гъб-Гъб на доктора.

— Шт! Въобразява си, че приказва с ориенталски акцент — обяснил докторът.

— Много си въобразява! — промърморил Гъб-Гъб. — Дебела е като буре!

Забелязвайки, че докторът не е много възхитен, директорът ги повел към друго представление.

Докато пресичали към палатката на атлета, Гъб-Гъб видял кукления театър. Действието било стигнало до оня момент, в който кучето Тоби ухапва проклетника Пънч по носа. Гъб-Гъб се прехласнал. Едва го откъснали оттам. И наистина — през цялото време, докато пътували с цирка, това останало за него най-голямото удоволствие. Не пропускал ни едно представление — пиесата била все същата; той научил наизуст всяка думичка от нея, но и до края не му омръзнала.

В съседната палатка имало голяма навалица и наивните селяци зяпали удивено как силният мъж вдига във въздуха страхотни тежести. В това нямало никаква измама. Джон Дулитъл, истински възхитен, ръкопляскал и ахкал заедно с всички останали.

Атлетът бил простодушен човек, с огромни мускули. Докторът много го харесал. Един от номерата му бил да ляга на подиума по гръб и да повдига с крака грамадни щанги, докато ги задържи на ходилата си. За това били нужни чувство за равновесие и голяма сила, защото изпуснел ли щангата от другата страна, можел да се нарани. В този ден, тъкмо когато вдигнал отвесно крака и всички възкликнали възхитено, изведнъж се разнесъл силен трясък. Една от дъските под него се счупила. В същия миг тежката щанга се строполила върху гърдите му.

Зрителите се развикали уплашено и Блосъм скочил на подиума. Двама души едва успели да вдигнат щангата от тялото на човека. Но той и тогава не помръднал. Останал да лежи неподвижно, със затворени очи, пребелял като мъртвец.

— Викай доктор! — креснал Блосъм на продавача на котешка храна. — По-бързо! Ранен е, в несвяст. Доктор — по-бързо!

Но Джон Дулитъл вече се бил озовал горе и бутал настрани Блосъм, който бил коленичил до ранения.

— Дръпнете се и ме пуснете да го прегледам — тихо му наредил той.

— С какво ще му помогнете? Тежко е ранен. Гледайте, едва диша. Трябва ни доктор.

— Аз съм доктор! — обяснил Джон Дулитъл. — Матю, тичай при фургона и вземи черната ми чанта.

— Доктор ли? — възкликнал Блосъм и се изправил. — Нали казахте, че сте господин Смит?

— Доктор е ами — чул се глас от тълпата. — Навремето си беше най-прочутият доктор в Западна Англия. Нали го знам. Казва се Дулитъл, Джон Дулитъл от Пъдълби-край-Мочурището.

Пета глава
Докторът е обезсърчен

Докторът установил, че щангата е счупила две ребра на атлета. Но предрекъл, че здравият организъм ще се пребори лесно. Пренесли ранения да лежи във фургона и чак докато оздравял, докторът го посещавал по четири пъти на ден, а Матю спял при него, за да го наглежда.

Атлетът (с цирково име Херкулес) бил много благодарен на Джон Дулитъл и силно се привързал към него — а от време на време му бил и много полезен, както ще видите по-нататък.

Когато си легнал в тази първа нощ от цирковата си кариера, докторът си казал, че макар Фатима, змиеукротителката, да му станала враг, в лицето на Херкулес, вдигача на тежести, е спечелил истински приятел.

Естествено, след като разпознали в него стария лекар от Пъдълби-край-Мочурището, безсмислено било да се прикрива. Много скоро в цирка взели да му казват „докторе“. И по препоръка на Херкулес идвали да цери дребните им болежки — всички до един, от брадатата жена, та до клоуна.

На другия ден за пръв път изложили Бутни-Дръпни на показ. Имал голям успех. В никой цирк досега не били виждали двуглаво животно и народът се тълпял да купува билети и да го разглежда. Отначало Бутни-Дръпни едва не умрял от притеснение и от срам и постоянно криел едната си глава в сеното, за да не трябва да среща погледите на всички тези вперени в него лица. Но така никой не вярвал, че е с две глави. Затова докторът го помолил да бъде любезен да показва и двете.

— Няма нужда да гледаш в хората — обяснил му той. — Ала ги остави те да видят, че наистина си с две глави. Стой с гръб към публиката и от двата края.

Но някои глупаци, макар ясно да виждали и двете глави, твърдели, че едната била изкуствена. И мушкали бедното кротко животно с тояги, да проверяват дали едната му част не е натъпкана със слама. Веднъж, когато двама дървеняци започнали да го закачат, Бутни-Дръпни толкова се раздразнил, че рязко вдигнал и двете си глави и ги смушкал в краката. Тогава те се уверили, че е истински и жив от единия до другия край.

Ала щом продавачът на котешка храна се освободил от грижите си по Херкулес (прехвърлил тази работа на жена си), докторът го поставил на стража в павилиона, да пази животното от невежи посетители. Бедното същество изживяло тежко тези първи дни. Обаче, когато Джип му обяснил колко пари се печелят от него, твърдо решило да търпи заради Джон Дулитъл. В скоро време, макар да си съставило отвратително мнение за човешката раса, то свикнало с глупавите, удивени лица на своята публика и отвръщало на погледите им — и с двете глави — а в очите му се четяло безстрашно превъзходство и упрек, какъвто те напълно заслужавали.

В работните часове докторът седял на стол отпред на естрадата, прибирал входните пари и се усмихвал на посетителите — усмихвал се сърдечно, като на приятели, дошли му на гости. Всъщност там той наистина видял мнозина, които го познавали от едно време, включително старицата с ревматизма, скуайър Дженкинс и съседите от Пъдълби-край-Мочурището.

Бедната Даб-Даб била по-заета от всякога. При всичките си домакински задължения не бивало да изпуска из очи и самия доктор и много често го мъмрела, защото, щом обърнела глава, пускал дечурлигата безплатно.

Всяка вечер Блосъм, директорът, се появявал да делят прихода. Тогава Ту-Ту, математикът, заставал там, докато правели сметките, за да е сигурен, че докторът е получил каквото му се полага.

Макар Бутни-Дръпни да събирал много посетители, още в началото на цирковата си кариера докторът разбрал, че ще им трябва време, докато спечелят достатъчно, за да изплатят корабчето на моряка, тъй като доста от парите отивали за прехрана на него и семейството му.

Това го натъжило, защото в тази циркова професия много неща го възмущавали и бързал час по-скоро да се махне оттам. Макар неговото участие да било напълно почтено, много от другите изяви в цирка били нечестни и докторът, който от цялата си душа ненавиждал мошеничества от всякакъв вид, имал гузното чувство, че участва в предприятие, което не е съвсем почтено. Повечето от хазартните игри били нагласени така, че играчите неизменно да губят.

Ала от всичко най-вече го тревожело положението на животните. Повечето от тях, както забелязал, били нещастни. На края на първия си ден в цирка, когато народът се оттеглил и всичко утихнало, той се върнал в менажерията и поприказвал с животните. Почти всички имали от какво да се оплачат: клетките им не се почиствали редовно, не ги извеждали навън или били много натясно, на някои храната не била подходяща.

След като ги изслушал, докторът тъй се възмутил, че отишъл право във фургона на директора и му казал в очите какво трябва да се промени.

Блосъм търпеливо го изчакал да свърши, а накрая се изсмял.

— Слушай, докторе — викнал той, — ако направя всичко, дето го искаш, по-добре да се откажа от тази работа! Направо ще фалирам. Какво? Да пенсионирам коня ли? Да върна Хъри-Гъри в родината му? Да се почистват клетките им всеки ден? Да купувам специална храна? Да ги извеждам редовно на разходка като благородни девици? Ти, човече, май си полудял! Чувай. Понятие нямаш от тази работа — нямаш понятие, разбра ли? Аз приех твоите условия. И те оставям да си гледаш работата както ти си знаеш. Но моята работа ще си я гледам както аз си знам. Ясно? Не давам да ми се бъркат. Не ми стига, че атлетът се разболя и му плащам на вятъра. Нямам намерение да се разорявам заради християнските ти увлечения. И точка по въпроса!

С натежало сърце докторът излязъл от директорския фургон и тръгнал към своя. На стълбичката отпред заварил продавача на котешка храна да седи и да пуши лула. Бепо, старият кон, пощипвал хилавата тревица наоколо под светлината на луната.

— Хубава нощ — обадил се Матю. — Виждаш ми се разтревожен, докторе. Нещо лошо ли е станало?

— Да — отвърнал Джон Дулитъл и седнал сломено на стълбата до него. — Всичко е лошо. Току-що говорих с Блосъм да оправи нещата в менажерията. Не желае да стори нищо от това, което искам. Май ще трябва да напусна цирка.

— О, я стига! — смъмрил го Матю. — Че ти едва започваш, докторе! Блосъм и не подозира, че говориш езика на животните! Цирковете не бива да са лоши. Ти би могъл да управляваш цирк от нов вид — чист, почтен, истински — цирк, който всеки на света ще иска да посети. Ала първо ти трябват пари. Не се предавай толкова лесно.

— Не, не, безсмислено е, Матю. Тук аз не съм от полза, непоносимо ми е безпомощно да гледам нещастните животни. Кой ме караше да се хващам с тази работа?!

В този миг старият кон Бепо чул гласа на приятеля си, приближил и нежно мушнал муцуна в ухото на доктора.

— Здравей! — зарадвал се Джон Дулитъл. — Бепо, за жалост няма как да ти помогна. Съжалявам, ще трябва да напусна цирка.

— Но, докторе — разтревожил се старият кон, — в теб ни е надеждата. Днес чух слона и Говорещия кон — мелеза от голямото представление, — та те споделиха колко са радостни, че си при нас. Потърпи. Нещата се променят бавно. Отидеш ли си, тук всичко ще остане същото. Ала ако останеш, ще тръгне тъй, както го искаме и ти, и ние. Докато си тук, ще сме спокойни. Само остани. И запомни ми думата, ще дойде ден, когато новият цирк, „Цирк Дулитъл“, ще бъде най-славният в целия свят!

Докторът се замислил. А Матю, който не разбрал разговора с коня, нетърпеливо го зачакал да проговори.

Накрая той се вдигнал и тръгнал към фургона.

— Е, какво — тревожно запитал продавачът на котешка храна, — ще останеш ли?

— Да, Матю — отвърнал докторът. — Налага се май да остана. Лека нощ.

В края на седмицата панаирът в Гримбълдън се закрил и циркът трябвало да се премести в друг град. Не било леко да се прибере и да се опакова такова голямо зрелище за продължително пътуване из страната. През целия неделен ден наоколо кипяла работа. Навсякъде припряно тичали хора и давали нареждания. Голямата шатра и малките палатки били разтурени и навити. Разглобили павилионите и ги натоварили на каруци. Голямото пространство, което доскоро искряло от весело оживление, бързо се превърнало в мръсна, неприветлива поляна. За животните на доктора това било невиждано преживяване. Единствена Даб-Даб се улисала в суетнята на подготовката — всички останали били обхванати от радостната възбуда на това непознато събитие.

Едно от нещата, което много ги разсмяло, била промяната във външността на артистите, след като се преоблекли за път. Гъб-Гъб бил силно смутен, защото вече никого не можел да познае. Клоунът изтрил от лицето си бялата боя. Принцеса Фатима прибрала пищния си костюм и се появила като почтена чистачка, докарана за неделна почивка. Дивакът от Борнео си сложил риза с връзка и заговорил като обикновен човек. А Брадатата жена си свалила брадата, сгънала я и я скътала в сандъка.

Накрая, нанизани един след друг, цирковите фургони поели по пътя. Градът, в който отивали, се намирал на петдесет мили. Това разстояние естествено не можело да се вземе за един ден с техния бавен ход. Трябвало да нощуват край пътя или на някоя поляна. Та освен новото развлечение да разглеждат денем страната от своя дом на колела, животните изживели вълнението да прекарват нощите по цигански там, където сварят. Джип от сърце се забавлявал да гони плъховете от крайпътните канавки и неведнъж се втурвал из ливадите по дирите на някоя лисица.

Бавният ход на цирка му оставял време за всякакви малки приключения, и пак успявал да ги настигне. А най-голямото развлечение на Гъб-Гъб било да гадае къде ще спрат да нощуват.

Тази страна на живота им — спирането през нощта — носела радост на всички. Щом сложели чайника да ври над крайпътния огън, обхващало ги веселие и ставали бъбриви. Двамата приятели на Джип — кучето на клоуна и кучето от кукления театър — пристигали при тях, щом керванът спирал да нощува. Те също много искали Джон Дулитъл да стане директор на цирка или да си основе собствен цирк. И когато не развличали семейния кръг с разкази от живота на цирковите кучета, все повтаряли на доктора, че един истински „Цирк Дулитъл“ според тях щял да бъде истински цирк.

Джон Дулитъл бил убеден, че сред кучетата се срещат точно толкова различни характери, колкото и сред хората, дори повече. Написал и книга, в която го доказвал. Озаглавил я „Кучешка психология“. Повечето от метафизиците я отминавали пренебрежително и разправяли, че само един побъркан човек може да пише на подобна тема. Но то било само защото искали да скрият неразбирането си.

И наистина тези двете — Суизъл, кучето на клоуна, и Тоби, кучето от кукления театър — били две съвсем противоположни личности. Суизъл (на външност най-обикновен мелез) притежавал голямо чувство за хумор. Всичко умеел да превръща в шега. Възможно е да било и от професията — помагал на клоуна да разсмива хората. Но това му било и от мирогледа. Споделил бил както с доктора, тъй и с Джип, че още като пале решил да не взема надълбоко нищо на този свят. Освен това бил много артистичен и имал усет за най-тънките шеги — дори когато били за негова сметка.

Именно чувството за хумор на този Суизъл родило у доктора идеята да създаде хумористични вестници за животни, когато след време основал клуба „Плъх и мишка“. Наричали се „Живот в мазето“ и „Приземен хумор“ и били предназначени да носят развлечение на ония, които обитават тъмни свърталища.

Тоби, другият, бил пълна противоположност на Суизъл. Бил дребен пудел-джудже. И се отнасял към себе си и към живота много сериозно. Най-ярко в характера му изпъквала решителността да постигне всичко, което според него трябвало да се постигне. И въпреки това не бил себичен — напротив. Докторът твърдял, че това опърничаво делово качество се срещало у повечето дребни кучета — уравновесявали малкия си ръст с голямата си дързост.

Първия път, когато гостувал в техния фургон, Тоби скочил в леглото на доктора и се наместил в него. Даб-Даб, дълбоко възмутена опитала да го пропъди. Но той не мръднал. Заявил, че леглото било на доктора, а докторът очевидно нямал нищо против. И оттогава, когато идвал вечер да поседи край огъня, настанявал се там. Извоювал си това право с неотстъпчивата си дързост. Непрестанно се борел за предимство и обикновено постигал своето.

В едно само Тоби и Суизъл напълно си приличали — а именно в гордостта, която изпитвали от личното си приятелство С Джон Дулитъл, когото смятали за най-великия човек на света.

Една нощ, при първото местене от един град в друг, керванът, както обикновено, спрял край пътя. Наблизо имало голяма старовремска ферма и Гъб-Гъб прескочил да види има ли прасета в свинарника. Иначе всички от докторовото семейство били заедно. Когато сложили чайника да ври, дошли Тоби и Суизъл. Нощта била хладна, затова вместо открит огън отвън Даб-Даб запалила печката във фургона, насядали наоколо и си приказвали.

— Чу ли новото, докторе? — запитал Тоби и скочил в леглото му.

— Не — отвърнал Джон Дулитъл, — какво е то?

— В съседния град Ашби, голямо селище, ще вземем Софи.

— Коя е пък тази Софи? — зачудил се докторът, докато опитвал да си измъкне чехлите иззад печката.

— Тя ни напусна, преди да дойдете при нас — обяснил Суизъл. — Софи е дресираният тюлен, балансира топки на носа си и прави фокуси във вода. Преди месец се разболя и Блосъм трябваше да я остави. Но сега вече е добре и дресьорът й ще ни чака в Ашби, така че пак тръгва с нас. Малко е сантименталничка нашата Софи. Но иначе е добра душа, ще я харесаш.

Циркът стигнал Ашби в сряда към девет вечерта. Рано на другата сутрин трябвало да е отворен за публиката. Тъй че през цялата нощ при светлината на лампи и факли мъжете не спрели да опъват шатри, да строят павилиони, да застилат пътеките с дървени стърготини. Дори след като сглобили павилиончето на Бутни-Дръпни и семейството на доктора се оттеглило във фургона, никой не могъл да мигне — всичко наоколо се тресяло от чуковете, с които забивали колчетата, а въздухът се огласял от викове и суетня чак докато зората пропълзяла върху покривите на Ашби и разкрила брезентовия град, построен през нощта.

Като се измъквал уморено от леглото, Джон Дулитъл си казал, че с цирковия живот трудно се привиква. След закуска оставил Матю да пази павилиона и тръгнал да се запознае с дресирания тюлен.

Шеста глава
Софи от Аляска

Дресьорът на Софи, и той като другите, до това време вече бил готов да посреща посетители. Два пъти на ден тюленката давала представление в голямата шатра, след братята Пинто (акробати на трапец) и Говорещия кон. А през останалото време я показвали на публиката отделно, както Бутни-Дръпни. В покрита цистерна тя се гмуркала да лови риба, за развлечение на всеки, готов да плати три пенса, за да я види.

Тази сутрин — било още рано — дресьорът на Софи закусвал отвън на стъпалата, когато докторът влязъл в палатката. Цистерна, дълга около три метра и половина, била положена на земята; около нея имало платформа, оградена с перила, от която зрителите наблюдавали представлението. Софи, хубава тюленка от Аляска, дълга метър и половина, с гладка лъскава козина и умни очи, се поклащала унило във водата. Щом докторът й заговорил на нейния език и тя разбрала кой е, Софи заплакала неудържимо.

— Какво се е случило? — попитал Джон Дулитъл.

Тюленката, разтърсена от плач, мълчала.

— Овладей се — скарал й се докторът. — Без истерии. Кажи, още ли си болна? Доколкото разбрах, си оздравяла.

— О, да, оправих се — отвърнала Софи през сълзи. — Стомахът ми се беше пообъркал. Хранят ни само с развалена риба.

— Тогава какво ти е? Защо плачеш?

— От радост — обяснила Софи. — Тъкмо преди да дойдеш, си мислех, че единственият, който може да им помогне в бедата, е Джон Дулитъл. Познавам те, то се знае, от Пощенското бюро и от „Арктически ежемесечник“. Дори съм ти писала. Аз съм тази, която ти изпрати статиите за подводно плуване — спомняш ли си? — стил „Аляска“, двоен замах презглава. Излезе в августовския брой на твоето списание. Ужасно съжалявахме, когато се наложи да спреш издаването на „Арктически ежемесечник“. Имаше много читатели сред тюлените.

— Добре, но за каква беда ми приказваш?

— Ах, да — въздъхнала Софи и пак избухнала в плач. — От това можеш да разбереш колко се радвам; забравих я мигом. Когато влезе, взех те за обикновен посетител. Но още като каза първата дума на тюленски, и то аляски тюленски, разбрах кой си: Джон Дулитъл, единственият човек на света, когото исках да срещна! Беше толкова неочаквано, че…

— Хайде, хайде! — успокоил я докторът. — Не започвай отново. Кажи какво има.

— Добре — въздъхнала Софи, — слушай: докато аз…

В този миг отвън долетял шум — подрънквала кофа.

— Шт! Дресьорът идва — бързо прошепнал докторът. — Прави си фокусите. Не искам да знаят, че говоря езика на животните.

Когато дресьорът влязъл да избърше пода, Софи подскачала и се гмуркала за един-единствен зрител — кротък дребен дебеланко, с изтъркан цилиндър, бутнат високо над челото. Дресьорът го погледнал бегло, преди да започне да мие, и му се сторил невзрачен, никакъв човек.

Щом оня измил и се махнал, Софи продължила:

— Виж сега: когато се разболях, играехме в Хатли-на-Морето и аз и дресьорът ми — името му е Хигинс — останахме там две седмици, а циркът замина без нас. В Хатли имат зоологическа градина — много е малка, край главната улица до плажа. Има изкуствени езерца с тюлени и видри. Един ден Хигинс се заговорил с пазача на тюлените и му казал, че съм се разболяла. Решили, че ми трябва дружина. И затова ме пуснаха при тюлените, докато се оправя. Имаше там един по-възрастен, който беше от моя край на Беринговия проток. Та той ми съобщи много лоши вести за моя съпруг. Научих, че след като ме хванали, той страдал дълбоко и спрял да се храни. Беше водач на стадото. Но след като ме отвели, се разтревожил, отслабнал и накрая на неговото място избрали друг тюлен. Сега го чакали да умре. — Софи захлипала отново. — Разбирам защо. Ние много се обичахме. И макар да беше едър и силен и никой от стадото да не смееше да му противоречи, без мен, разбираш ли, беше загубен — като дете. На мен разчиташе за всичко. А пък сега — представям си какво става с него. Това е ужасно, ужасно!

— Добре, един момент — обадил се докторът. — Не плачи. Според теб какво трябва да се направи?

— Трябва да се върна при него — извикала Софи, вдигнала се във водата и разтворила перки. — Трябва да съм до него. Той е истинският водач на стадото и се нуждае от мен. Надявах се да избягам от Хатли, но нямаше възможност.

— Хм… — въздъхнал докторът. — Оттук до Беринговия проток има страшно много път. Как ще се добереш дотам?

— Нали за това исках да те видя — казала Софи. — По сушата естествено се движа много бавно. Ако бях тръгнала от Хатли, всичко щеше да е наред. Защото, то се знае — добавила тя и така силно ударила опашка, че половината вода от цистерната се плиснала навън, — стигна ли морето, за нула време съм в Аляска!

— Да, така е — съгласил се докторът, докато изливал водата от високите си обувки. — Виждам, че си як плувец. Колко е оттук до морския бряг?

— Стотина мили — обяснила Софи. — Ох, ох! Бедният Слъши! Бедният ми, бедният мой Слъши!

— Бедният кой? — зачудил се докторът.

— Слъши. Така се казва мъжът ми. На мен разчиташе за всичко, бедният, простодушен Слъши. Какво да правя?

— Добре, слушай сега — казал Джон Дулитъл. — Да те измъкна скришом до морето няма да е лесно. Не казвам, че е невъзможно. Но трябва да измислим как. Ала може би ще успея да те освободя другояче — открито. А междувременно ще пратя вест на мъжа ти по някоя птица, да го успокоя, че си добре. Като се върне, същата птица ще донесе новини от него. Хайде, овладей се. Ето, идват зрители да им поиграеш.

Влязла учителка с група деца, придружавани от Хигинс, дресьора. На вратата се разминали с някакъв дребен дебеланко, който се усмихвал на себе си. Малко след това децата вече примирали от смях от лудориите на голямото животно в цистерната. Хигинс решил, че Софи наистина е оздравяла, защото никога не я бил виждал тъй оживена и толкова развеселена.

Седма глава
Вестителят от Север

Късно през същата нощ докторът повикал Ту-Ту и пак отишъл при тюленката.

— Слушай, Софи — казал, като застанали до перилата край цистерната, — този бухал е мой приятел и сега ще му опишеш къде точно в Аляска се намира мъжът ти. После ще го изпратя на морския бряг, а той ще предаде съобщението ти на чайките, които летят на северозапад. Да ви представя: Софи, това е Ту-Ту, една от най-умните птици, които познавам. Особено добре се изявява в математиката.

Бухалът седял на перилото, докато Софи описвала къде може да се намери Слъши и издиктувала дълго и нежно послание до съпруга си. Като свършила, Ту-Ту казал:

— Смятам да се отправя към Бристол, докторе. Най-близкият крайбрежен град. Пристанището гъмжи от чайки. Ще помоля някоя да се заеме да го препрати където трябва.

— Отлично, Ту-Ту — съгласил се докторът. — Но да стане по-скоро. Ако намериш морска птица, готова да го пренесе чак дотам като лична услуга към мене, ще е най-добре.

— Е, хубаво, тогава тръгвам — разбързал се Ту-Ту. — Остави прозореца отворен, да си вляза. Не вярвам да се върна по-късно от два след полунощ. Довиждане!

След това докторът се прибрал във фургона и пренаписал последната част от новата си книга „Плуването при животните“. Софи му дала няколко извънредно полезни сведения за добър плувен стил, което го накарало да прибави цели три глави.

Работата така го увлякла, че не забелязал как тече времето; изведнъж някъде между два и три след полунощ видял, че Ту-Ту, нощната птица, стои на масата пред него.

— Докторе — прошепнал Ту-Ту, за да не разбуди животните, — познай кого срещнах! Помниш ли я онази чайка, дето те предупреди за фара на Свети Стефан? Е, нея срещнах в бристолското пристанище. Не бях я виждал оттогава. Обаче веднага я познах. Обясних й, че търся някой да пренесе една вест до Аляска, а пък тя, щом разбра кой ме праща, заяви, че с удоволствие се наема лично да го свърши. Но смята, че ще се върне след пет дни, и то в най-добрия случай.

— Чудесно, Ту-Ту, чудесно! — зарадвал се докторът.

— В петък аз пак ще отлетя до Бристол — казал бухалът — и ако още не се е върнала, ще я дочакам.

На другата сутрин докторът съобщил на Софи, че посланието е изпратено, и тя много се зарадвала. Сега не оставало друго, освен да чакат завръщането на чайката.

В четвъртък (един ден преди Ту-Ту да поеме пак за Бристол) докторът и всичките му животни седели край масата във фургона и слушали историята, която им разправял Тоби, кучето от кукления театър. На най-интересното място, тъкмо когато Тоби спрял да си поеме дъх, на прозореца леко се почукало.

— Бъррр! Това трябва да е някой дух — потреперил Гъб-Гъб и бързо се шмугнал под кревата.

Джон Дулитъл станал, дръпнал завесите и отворил прозореца. На перваза стояла чайката, която месеци преди това, пак през нощта, му донесла друга вест — по времето, когато държал пощенско бюро в навеса за лодки. Сега, разрошена от бурите и капнала от умора, тя изглеждала по-скоро мъртва, отколкото жива. Докторът нежно я вдигнал от перваза и я поставил на масата. Всички се скупчили над нея и я загледали мълчаливо в очакване да проговори.

— Джон Дулитъл — обадила се чайката накрая, — не изчаках Ту-Ту в Бристол, защото сметнах, че веднага трябва да узнаеш. Тюленското стадо, от което са Софи и нейният мъж, е сполетяно от беда — много тежка беда. И то само защото пленили Софи и мъжът й Слъши загубил водачеството. Тази година зимата там настъпила по-рано. Майчице, каква страхотна зима! Виелици, преспи, морето замръзнало месеци преди обичайното време! Аз самата едва не загинах от студ — а знаеш, ние, чайките, издържаме на страшно ниски температури. В лошо време от всичко най-важно за тюленовото стадо е добрият водач. Не са по-различни от овцете — и те са като всички животни, които вървят и живеят на стада. Без някой едър, строг водач да ги повежда към открит риболов и към закътани зимовища са свършени, това е — напълно безпомощни. А пък доколкото разбрах, откакто Слъши е в униние, сменили са се няколко водача — един от друг по-некадърни. Караници и бунтове ги разединяват непрестанно. Междувременно моржовете и едрите гривести тюлени са ги изтикали от всички хубави места за риболов и ескимосите ги изтребват заради кожите. Не е възможно тюленско стадо да се опази от ескимосите, ако няма добър и умен предводител да го укрива от опасността. Слъши бил незаменим, як като вол. А сега се търкаля на един айсберг и само охка и плаче, защото я нямало любимата му жена. Жени със стотици, една от друга по-хубави, но той иска само Софи и ето какво става. Направо загиват. А по времето на Слъши, разправят, това било най-хубавото стадо в целия Арктически кръг. Както изглежда, при тази необичайно ледена зима от него нищо няма да остане.

Цяла минута след като чайката свършила разказа си, във фургона царяло мълчание.

Накрая Джон Дулитъл запитал:

— Тоби, Софи чия собственост е — на Блосъм или на Хигинс?

— На Хигинс, докторе — отвърнало кученцето. — Той е като тебе; срещу това, че пуска тюленката на представление на големия манеж, Хигинс държи павилиона безплатно и парите от билетите остават за него.

— А, не, съвсем не е като мен — възразил докторът. — Има голяма разлика — Бутни-Дръпни е тук по собствено желание, а Софи я държат насила. Възмутително е, че позволяват на ловците да стигат до Арктика, да хващат каквито животни си искат, да разбиват семейства, да объркват водачеството и живота на стадата — ужасно безобразие! Тоби, колко може да струва един тюлен?

— Най-различно, докторе — отвърнал Тоби. — Но веднъж Софи каза, че когато Хигинс я купил от Ливърпул от ония, дето са я уловили, наброил им двайсет фунта. Още докато била на кораба, я научили да прави фокуси.

— А ние колко имаме в касата, Ту-Ту? — запитал докторът.

— Всички пари от билетите през миналата седмица — отговорил бухалът, — без един шилинг и три пенса. Три пенса ти ги даде за подстригване, а с шилинга купихме целина за прасето.

— Е, и колко значи са ни останали?

Математикът Ту-Ту извил глава и си затворил лявото око — както винаги, когато смятал.

— Два фунта и седем шилинга — мърморел си той — без един шилинг и три пенса прави, ъъъ… прави два фунта, пет шилинга и девет пенса, в монети, нето.

— Ой, ой — изпъшкал докторът, — че то не стига и за палатка на Софи! От кого ли бих могъл да заема? Ето я единствената полза от това да си човешки лекар. Навремето, когато имах пациенти, можех да поискам назаем от тях.

— Доколкото си спомням — жегнала го Даб-Даб, — все те ти искаха назаем.

— И да ги имаше парите, Блосъм пак нямаше да ти я продаде — намесил се Суизъл. — Хигинс е на договор, дал е дума да пътува с цирка една година.

— Ами тогава — казал докторът, — остава ни само едно. Тюленката така или иначе не е собственост на тия двамата. Тя е свободна гражданка на Арктическия кръг. И щом желае да се върне там, ще се върне. Софи трябва да избяга.

Вечерта, преди да си легнат, докторът накарал животните да му дадат дума, че няма да казват на тюленката за лошите вести, донесени от чайката. „Това само ще я разтревожи — казал им той. — Няма защо да знае, докато не й помогна да стигне безпрепятствено до морето“.

А после до ранни зори останали с Матю да кроят планове за Софиното бягство. Отначало продавачът на котешка храна бил много против.

— Да знаеш, докторе — разубеждавал го той, — хванат ли те, ще те арестуват. Да съучастничиш на тюленка да избяга от стопанина си! Ще те обявят за крадец!

— Ей толкова не ме интересува! — показал с пръсти докторът. — Да ме обвинят за каквото си щат! Хайде, нека ме арестуват, само че няма да ме хванат! Ако пък ме изправят на съд, поне ще се изкажа за правата на дивите животни.

— Няма да ти обърнат никакво внимание, докторе — упорствал Матю. — Ще те вземат за смахнат добряк. Хигинс ще спечели. Право на собственост и тем подобни. Аз те разбирам, но съдията няма да те разбере. Ще те накара да изплатиш на Хигинс двайсетте фунта за откраднатия тюлен. И ако не можеш, ще влезеш в затвора.

— Не ме е грижа — отвърнал докторът. — Обаче слушай, Матю, не желая да те намесвам, щом го смяташ за нередно. Ако искам да успея, ще трябва да си послужа с измама. И много ще съжалявам, ако пострадаш заради мен. Щом предпочиташ да стоиш настрана, кажи го отсега. А пък за себе си аз съм решил: Софи си отива в Аляска, ако ще и в тъмница да вляза — няма да ми е за първи път. Бил съм в затвор и преди.

— Че и аз съм бил! — похвалил се продавачът на котешка храна. — Ти лежал ли си в Кардифския затвор? Ей, майка му стара! Отвратителен е! Най-лошият, в който съм киснал.

— Не — отговорил докторът. — Лежал съм само в африкански тъмници, поне досега. И те не са цвете. Но да се върнем на въпроса. Все пак защо не ми помогнеш? Противозаконно е, зная, макар да смятам, че законът е несправедлив. Разбери, ни най-малко няма да се засегна, ако от морални скрупули не искаш да им съучастничиш. Е?

— Морални скрупули, дрън-дрън! — разгневил се продавачът на котешка храна, отворил прозореца и силно се изплюл. — Че как да не ти помогна бе, докторе! Този дърт кисел Хигинс няма никакво право над тюленката. Тя е свободна обитателка на моретата. А пък ако се е изкашлял двайсет фунта за нея, толкова по-зле! Дадено, докторе! Нали сме уж нещо като съдружници в циркаджийството? А и приключението си го бива! Казах ти, аз съм човек на риска. Боже мой! Правил съм къде по-лоши неща от това да улесня бягството на една дресирана тюленка. Например онова, дето ти разправях — когато ме затвориха в Кардиф — знаеш ли за какво беше?

— Не, представа нямам — отвърнал докторът. — За някаква незначителна постъпка вероятно. Хайде да…

— Никак не беше незначителна — възразил Матю. — Аз…

— Добре, добре, остави сега — бързо го прекъснал Джон Дулитъл. — Всички грешим понякога. — („Никаква грешка не беше“ — измърморил Матю, докато докторът развълнувано продължавал.) — Ако наистина смяташ, че няма да се разкайваш за тази наша, ъъъ… съвместна работа, дай тогава да обсъдим как да я извършим. Ще се наложи, мисля, за да разсеем подозрителността на Блосъм, аз да замина за няколко дни. Ще му кажа, че ме викат по работа, което не е лъжа, макар никой да не ме вика. Но ако Софи и аз се измъкнем в една и съща нощ, ще се усъмнят. Затова първо ще тръгна аз, а пък ти ще се грижиш за павилиона. После, на другия, а по-добре на още по-другия ден, Софи ще изчезне.

— И тя по работа — изкикотил се Матю. — А мен значи ме натоварваш да я пусна от цистерната, след като ти заминеш?

— Да, ако не възразяваш — казал докторът.

— Ще ми достави голямо удоволствие — заявил продавачът на котешка храна.

— Чудесно! — успокоил се докторът. — Аз ще се уговоря със Софи къде да се срещнем, след като се измъкне от цирка. И тогава…

— И тогава вече те чака истинската работа — засмял се Матю Мъг.

Втора част

Първа глава
Обмисляне на бягството

Макар замисълът за бягството на Софи да се държал в пълна тайна от хората в предприятието на Блосъм, цирковите животни, то се знае, скоро научили всичко от Джип, Тоби и Суизъл. И дни наред преди самото бягство в менажерията, в конюшнята и във фургона на доктора се приказвало единствено и само за това.

След като съобщил на Блосъм, че му се налага да напусне цирка за дни по важна работа, докторът се прибрал във фургона и заварил животните край масата, увлечени в потаен разговор.

— Е, кажи, докторе — запитал Матю, който седял отвън на стъпалата, — видя ли се с шефа?

— Да. Казах му. Всичко е наред. Тръгвам довечера. Чувствах се много гузен и непочтен. Ах, защо не можех да го направя открито!

— Да, да, открито — и всичко да се провали! — ядосал се Матю. — Аз пък никак не се чувствам гузен!

— Слушай, докторе — обадил се Джип. — Всички животни са въодушевени от намерението ти. Питат могат ли с нещо да помогнат. Кога трябва да избяга Софи?

— Вдругиден — отговорил Джон Дулитъл. — Матю ще й отвори вратата веднага след като затворят павилиона й. Ей, Матю, внимавай да не те видят, като разбиваш ключалката. Ако наистина ни пипнат, тогава ще я оплескаме! Разбиването на ключалки го прави углавно престъпление, вместо провинение или както там го наричат. Внимавай, чуваш ли?

— Разчитай на мене, докторе — изпъчил се гордо продавачът на котешка храна. — Аз си имам мой начин с ключалките. Не ги насилвам, аз ги увещавам.

— Пускаш я и веднага изчезваш — продължил докторът, — за да нямаш нищо общо с това. Боже мой, звучи като най-долнопробен заговор!

— Звучи ми като голямо забавление — заявил Матю.

— И на мене — казал Джип.

— По-хубав номер не се е изпълнявал в този цирк от години насам — добавил Суизъл. — Госпожи и господа, Джон Дулитъл, най-прочутият фокусник на света, нагледно ще ви представи как изчезва жив тюлен от сцена — фокус, бокус, препаратус! Хоп — няма го!

И Суизъл се вдигнал на задни крака и се поклонил пред въображаемата публика зад печката.

— И все пак — казал докторът, — може да звучи непочтено, обаче нямам чувство, че правя нещо лошо. С какво право държат Софи в робство? Какво щеше да ни е — запитал той Матю, — ако ни караха да ловим риба в корито с мръсна вода, за да развличаме безделниците?

— Ах, отвратително! — възкликнал Матю. — Открай време не обичам рибата, нито водата! Но я кажи, уговорихте ли се къде да те чака Софи?

— Да — отговорил Джон Дулитъл. — Щом се измъкне от цирковата ограда, запомни: само на теб разчитаме да отвориш задната врата и вратата на Софи, та щом излезе, трябва да пресече пътя и да стигне до една изоставена къща. Покрай къщата има тясна тъмна уличка, като проход — в този проход ще я чакам. Дано да е благополучно! Страшно важно е за нея и за ония тюлени в Аляска.

— А после — запитал Матю, — после, като стигне до прохода?

— Не виждам смисъл да го обмисляме в подробности. Смятам да се отправим към Бристолския канал. Това е най-краткият път оттук до морето. А стигнем ли там, всичко с нея е наред. Ала дотам по права линия има стотина мили и през повечето време ще трябва да се крием, затова пътят няма да е лек. Но да не се тревожим предварително. Уверен съм, че всичко ще се оправи, стига Софи да избяга от цирка.

Много от животните на доктора искали да го придружат в предстоящото приключение. Особено настоявал Джип. Но въпреки желанието да се възползва от помощта на приятелите си, Джон Дулитъл знаел, че ще събуди по-малко подозрение, ако остави цялото си семейство в цирка. И така вечерта, след като за сетен път се уточнил с тюленката, заминал сам — по работа. Взел повечето от парите, оставил малко и на Матю за домакински нужди, докато се върне. Всъщност „работата“ му го отвела само до близкия град — отишъл дотам с дилижанс. В ония времена, както знаете, макар да имало железници, все още били малобройни. И между малките градове обикновено се пътувало по старомодния начин. Като стигнал в градчето, наел стая в хотел и не мръднал оттам. След две нощи, по вечерно време, пак се върнал в Ашби, влязъл в града от другия край, промъкнал се през по-странични улички и стигнал до прохода, където била срещата със Софи.

А пък животните му, макар да нямали определено участие в заговора за бягството на Софи, по свое усмотрение решили да сторят всичко по силите си, за да помогнат — и както ще видите, свършили много работа. Докато чакали настъпването на определения час, възбудата (която особено Гъб-Гъб едва прикривал) растяла с всяка минута.

Към десет, когато циркът вече се затварял, Ту-Ту се настанил на покрива на менажерията, за да следи какво става наоколо. Разбрал се бил със слона и с другите животни по даден знак да вдигнат врява в менажерията — за да отвлекат, ако потрябва, вниманието на циркаджиите от тюлена-беглец. Гъб-Гъб си определил да следи Блосъм, затова се вмъкнал под неговия фургон.

Имало пълнолуние и дори след като изгасили фенерите на цирка, било много светло. Докторът щял да отложи бягството, но размислил и решил, че състоянието на тюлените в Аляска изисква Софи да тръгне час по-скоро.

Щом Блосъм заключил вратите на цирковата ограда и се прибрал, Матю се измъкнал от павилиона на Бутни-Дръпни и бавно се запътил навън. Джип, и той уж от скука, го сподирвал. Всички били в леглата и Матю не срещнал жива душа по пътя към вратата, определена от доктора. Като се уверил, че не го наблюдават, продавачът на котешка храна натиснал дръжката и оставил вратата открехната. После пак тъй нехайно поел към павилиона на Софи, а Джип останал да пази.

Но едва се отдалечил, ето ти го пазача на цирка, с фенер в ръка. Той затворил вратата и за ужас на Джип взел и я заключил. Джип се престорил, че души край оградата за плъхове, и го изчакал да отмине. А сетне се втурнал към павилиона на Софи да търси Матю.

За беда нещата не се нареждали както очаквал продавачът на котешка храна. Наближавайки жилището на тюлена, отдалеч забелязал Хигинс да седи на стъпалата, да пуши и да съзерцава луната. Затова Матю се скрил в сянката на една палатка и зачакал дресьорът да си легне.

Знаел, че Хигинс нощува в някакъв фургон близо до тоя на Блосъм, в другия край на цирковата площ. Но както наблюдавал и чакал, вместо да види как Хигинс си отива, появил се нощният пазач, приседнал и той и двамата започнали да бъбрят. В това време Джип надушил Матю зад палатката, отишъл при него и развълнувано се опитал да го предупреди, че отворената от него врата е не само затворена, но и здраво заключена. Ала Джип така и не успял да накара продавача на котешка храна да разбере и близо час Матю чакал в сянката двамината да се махнат от стъпалата на Софиния павилион и да го оставят най-после да освободи тюленката. А в това време Джон Дулитъл, в тъмния проход отвъд цирковата ограда, се чудел защо се бавят и се мъчел да види колко е часът на бледата лунна светлина.

Накрая Матю решил, че ония никога няма да си легнат. И като ги ругаел тихичко, отдалечил се пълзешком от палатката и тръгнал да търси съпругата си Теодосия.

Намерил я в техния фургон — кърпела чорапи на свещ.

— Пст! Теодосия! — прошепнал й през прозореца. — Слушай!

— Олеле! — ахнала Теодосия и пуснала иглата. — Как ме изплаши, Матю! Наред ли е всичко? Замина ли тюленката?

— Не, всичко се обърка. Хигинс и пазачът седят на стъпалата и си приказват. Докато са там, не мога да я пусна. Иди, моля ти се, и ги измъкни. Кажи им, че уж някоя палатка е паднала — каквото щеш измисли, само да се махнат. Цяла нощ може да не мръднат, ако ги оставим.

— Добре — станала Теодосия. — Само да се наметна. Ще ги доведа тук да пият какао.

И доброжелателната госпожа Мъг отишла и поканила Хигинс и пазача във фургона. Казала им, че Матю всеки момент ще се върне.

След като пречката била отстранена, продавачът на котешка храна изтичал по стъпалата на тюленовия павилион и за секунда сръчните му пръсти отключили вратата. Софи го чакала, готова за дългото пътешествие. Като изсумтяла благодарно, тя се заклатила навън, смъкнала се по стъпалата и тромаво се запътила към портата.

Джип всячески отново се опитал да обясни на Матю, че се е случила беда. Но продавачът на котешка храна взел знаците на отчаяние за признаци на радост и бодро тръгнал да пие какао с жена си, доволен от свършената работа.

Междувременно Софи се примъкнала усърдно до портичката и я намерила заключена.

Джип обходил цялата ограда да търси дупка, достатъчно голяма, за да се промуши Софи. Но напразно. Бедната Софи била избягала от робството на цистерната, за да се окаже сега пленница в оградата на цирка.

Всичко станало внимателно се наблюдавало от една малка топчеста птица, кацнала на покрива на менажерията. Ту-Ту, слухарят, зрящият в мрака, математикът, бил по-буден от всякога. И докато Джип не спирал да души край оградата, за да открие път за Софи, над главата му изпърхали криле и до него кацнал бухалът.

— За бога, Джип — прошепнал Ту-Ту, — съвземи се. Всичко ще пропадне, ако не дойдеш на себе си. Какъв смисъл има да се луташ като безпаметен? Скрий Софи, сври я под някоя палатка. Не виждаш ли как се е проснала под лунната светлина, сякаш си е в Гренландия! Ако я видят, всичко пропада. Скрий я, докато Матю разбере, че е станало нещо с вратата. Бързо, някой идва!

Ту-Ту прехвръкнал пак на покрива на менажерията, а Джип изтичал до Софи и набързо й обяснил положението.

— Ела насам — повикал я той. — Мушни се под платнището на тази палатка. Така! Майчице! Тъкмо навреме! Идва някой с фенер. Лежи неподвижно и не мърдай, докато не ти кажа.

А в тесния проход отвъд цирковата ограда Джон Дулитъл пак погледнал часовника си и промърморил:

— Ама какво може да е станало? Няма ли да дойде най-сетне?

Скоро след като Матю седнал с другите да пие горещо какао, нощният пазач се надигнал от масата и заявил, че трябва да си продължи обиколката. За да има Софи повече време да се измъкне, продавачът на котешка храна започнал да го увещава да не бърза.

— Е, ама почакай де, пийни още едно какао! — казал му той. — Градчето е кротко. Няма опасност от крадци. Натъпчи си лулата и стой да поприказваме.

— А, не! — отговорил пазачът. — Благодарим. И на мен ми се ще, но не бива. Блосъм ми е наредил цяла нощ да не спирам. Ако мине и не ме намери, здравата ще ме загрее.

И въпреки желанието на Матю, пазачът си вдигнал фенера и тръгнал. Хигинс обаче останал. Продавачът на котешка храна и съпругата му продължили да бъбрят с него дружелюбно за политика, за времето и все били нащрек да не би някой отвън да извика, за да извести на цирка, че Софи е избягала.

Ала пазачът, като открил, че павилионът е отворен и вътре няма никой, не се развикал. А изтичал обратно при фургона на Матю.

— Хигинс! — креснал. — Тюленката я няма!

— Няма ли я? — възкликнал Хигинс.

— Няма ли я! — ахнал и Матю. — Това е невъзможно! Казвам ви, че я няма — настоявал пазачът. — Вратата й е отворена и нея я няма.

— Небеса! — скочил като ужилен Хигинс. — Главата си отрязвам, че заключих, както винаги. Но ако портите в оградата са затворени, тя ще е наблизо. Пак ще я намерим. Да вървим!

Той изхвърчал от фургона, а Матю и Теодосия, уж и те много разтревожени, хукнали по петите му.

— Отивам да проверя портите — викнал им пазачът. — Знам си, че са затворени. Но пак ще ги прегледам.

Тогава Хигинс, Матю и Теодосия затичали към павилиона на тюленката.

— Да бе, вратата наистина е отворена — установил Матю, когато стигнали дотам. — Колко странно!

— Да надникнем вътре — подканил ги Хигинс. — Може да се крие на дъното.

Тримата влезли и на светлината на кибритени клечки започнали да се взират в тъмната вода.

В това време дошъл и пазачът.

— С вратите всичко е наред — успокоил ги той, — всички до една са затворени и заключени.

Чак тогава Матю разбрал, че нещо се е объркало. И докато Хигинс и нощният пазач оглеждали водата с фенера, той пошушнал нещо на жена си, измъкнал се навън и хукнал към портата, уверен, че Теодосия ще задържи ония двамата в павилиона колкото трябва.

А пък тя си изиграла ролята отлично, нашата госпожа Мъг. Накрая Хигинс заявил:

— Във водата няма нищо. Софи не е тук. Да излезем да я потърсим.

Тъкмо когато двамата понечили да тръгват, Теодосия викнала:

— А това там какво е?

— Кое това? — върнал се Хигинс.

— Ей онова там, долу — вглеждала се госпожа Мъг в мръсната вода. — Стори ми се, че нещо мръдна. Приближете фенера.

Пазачът клекнал край цистерната, Хигинс до него присвил очи, да вижда по-добре.

— Нищо не забелязвам — заявил дресьорът.

— Олеле, олеле, призлява ми — изохкала госпожа Мъг. — Помощ! Падам вътре!

И Теодосия, каквато била тежка, се олюляла и се строполила върху двамата.

Чул се силен плясък и във водата цамбурнали — пляс! пляс! пляс! — не Теодосия, а Хигинс и нощният пазач, че и фенерът заедно с тях.

Втора глава
„Нощ на животните“ в цирка

От всички любими животни на доктора единствена бялата мишка наблюдавала сцената в павилиона-цистерна на Софи, когато госпожа Мъг блъснала двамата мъже във водата нарочно-случайно. А после седмици наред забавлявала семейство Дулитъл с описания на това как Хигинс, дресьорът на тюленката, се гмурнал във водата за риба и изскочил на повърхността да си поеме дъх.

Тази била една от най-напрегнатите и най-весели нощи, откакто съществувал циркът — от гледна точка на животните. Падането на двамата във водата и виковете им за помощ сложили началото на неописуема и величава врява, която продължила повече от половин час и накрая събудила всичко живо в Ашби.

Първо Блосъм, като чул тревожните крясъци, изхвръкнал припряно от фургона. На последното стъпало изневиделица се появило някакво прасе, мушнало му се в краката и той се пльоснал по лице на земята. През цялото време Гъб-Гъб не оставил Блосъм да направи и две крачки, без да изникне отнякъде и да го препъне.

После Фатима, змиеукротителката, изтичала от своя будоар със свещ в едната и с чук в другата ръка. Едва пристъпила, някаква тайнствена гъска прехвръкнала над нея и с едно махване на крилете изгасила свещта. Фатима се върнала, пак запалила свещта и отново се опитала да се притече на помощ. И отново се случило същото. Даб-Даб не се отделяла от Фатима, почти тъй, както Гъб-Гъб не изпускал Блосъм.

След това госпожа Блосъм, навличайки набързо пеньоара, изникнала на сцената. Посрещнал я старият кон Бепо, който имал навик да проси захар. Тя се опитала да се измъкне, а Бепо учтиво се помъчил да й стори път. Но „без да иска“, тъй я настъпил по мазолите, че тя се върнала разревана в леглото и вече не се появила.

Истина е, че с най-различни хитрости животните съумели да отвлекат вниманието на мнозина, но все пак не успели да задържат всички — тъй нощният пазач и Хигинс с неистовите си крясъци скоро събрали цяла тумба циркови работници и други артисти край цистерната на Софи. В това време Матю Мъг пак успял да отключи портата в оградата. Но като тръгнал да търси Софи, тя сякаш била пропаднала вдън земя. Всъщност само Джип и Ту-Ту знаели къде се е скрила. А пък Джип, като видял колко народ се суети край павилиона на тюленката до оградата, боял се да извика Софи от скривалището й. Все повече хора на Блосъм прииждали и се вливали в тълпата. Запалили и донесли още фенери. Всички подвиквали в един глас — половината питали какво е станало, другата половина се опитвала да им обясни. Блосъм, след като Гъб-Гъб за шести път го хвърлил в калта, ритал где когото срещне и ревял като разярен бик. Врявата и бъркотията били неописуеми.

Накрая измъкнали Хигинс и пазача от ваната и както смърдели на газ и развалена риба, и те се включили в гонитбата.

Пазачът, а и всички останали били уверени, че Софи е някъде наоколо — което впрочем било вярно: палатката, под чийто брезент лежала, била само на трийсет крачки от павилиона й. Ала портата, през която трябвало да избяга, също не била далеч.

Докато Джип се питал кога най-сетне всички ще се изметат, та да я отпрати, Хигинс извикал, че е открил следата и в рохкавата пръст. Бързо донесли десетина фенера и се вторачили в дирята, оставена от Софи по пътя към скривалището.

За щастие безброй нозе прекосили същия участък на цирковата площ и почти заличили отпечатъците от плавници. Но въпреки това, макар Матю да ги подвеждал по лъжлива следа, преследвачите държали правилна посока — към палатката, под която бедната Софи, тази предана съпруга, се криела с разтуптяно сърце.

Джон Дулитъл, който чакал нетърпеливо в тесния проход, чул глъчката и виковете откъм цирка. По това разбрал, че Софи се е измъкнала от павилиона. Ала минутите течали, тя не се появявала на срещата и притеснението на доктора се усилило хилядократно.

Джип се тревожел не по-малко от него. Стъпка по стъпка преследвачите наближавали мястото, където скрил тюленката. Бедното куче изпаднало в отчаяние.

Но то било забравило математика Ту-Ту. От наблюдателницата върху менажерията, оттатък, в най-отдалечения край на цирковата площ, малкият бухал не спирал да оглежда бойното поле с око на истински пълководец. Изчаквал да се увери, че всички от цирка са станали от леглата и са се включили в гонитбата. Когато нанасял гениалния си стратегически удар, не искал нищо да попречи на изпълнението.

Внезапно той прехвърчал до отдушника в стената на менажерията и тихо избухал. В същия миг вътре се вдигнала невероятна, сатанинска врява. Лъвът се разревал, опосумът се разпищял, якът замучал, хиената завила, слонът затръбил и натрошил с крака пода на ситни трески. Това бил върховният миг на животинския заговор.

В другия край на цирка преследвачите и ловците спрели и се заслушали.

— Какво, по дяволите, е това? — викнал Блосъм.

— Май нещо става в менажерията! — обадил се някой. — Сигурно слонът е избягал.

— Сещам се — намесил се друг, — това ще е Софи. Влязла е в менажерията и е стреснала слона.

— Това ще е — съгласил се Блосъм. — А ние я търсим тук! Към менажерията! — сграбчил той един фенер и хукнал нататък.

— Към менажерията — ревнала тълпата. И мигновено, за радост на Джип, всички изчезнали, втурнали се към другия край на цирка.

Всички освен един. Матю Мъг изостанал, уж че си връзвал обувката, и видял Джип да препуска към някаква малка палатка и да се шмугва под брезента.

— Бързо! — викнал Джип. — Тичай, Софи! Плувай! Хвърчи! Прави каквото знаеш! Бягай през портата!

С люшкане и подскачане Софи преминала разстоянието колкото може по-бързо. Джип й подвиквал да тича, а Матю държал портата широко отворена. Най-сетне тюленката се довлякла до пътя и продавачът на котешка храна я изчакал да го прекоси и да хлътне в прохода край изоставената къща. След това затворил портата и заличил с крака следите наоколо. Накрая се облегнал и отрил чело.

— Сили небесни! — въздъхнал. — А пък разправях на доктора, че съм правил къде по-мъчни неща от това да подпомогна бягството на един тюлен! Само ако…

Някой почукал на портата зад гърба му. С разтреперани ръце той пак я отворил, а там се мъдрел един полицай с малко фенерче, окачено на колана. Сърцето на Матю замряло. Не обичал полицаите.

— Аз съм невинен! — започнал той. — Аз…

— За какво е тая врява? — запитал полицаят. — Събудихте целия град. Лъвът ли избяга, или…

Матю отдъхнал облекчен.

— Не — казал. — Нещо дребно със слона. Закачил си крака в някакво въже и съборил една палатка. Вече го оправихме. Няма нищо тревожно.

— О, само това ли било! — учудил се полицаят. — А хората помислиха, че е настъпил краят на света. Лека нощ!

— Лека нощ, полицаю! — Матю затворил вратата за трети път. — Носи сърдечни поздрави на малките си полицайчета — добавил той тихичко, като се запътвал към менажерията.

Най-сетне Джон Дулитъл, изтръпнал от очакване, напрегнат и притеснен в тъмния проход край изоставената къща, за своя радост чул шум от необикновени крачки. Крачки-перкачки, ако искаме да сме по-точни, защото звукът от придвижването на Софи върху каменния паваж бил някаква необичайна смесица от бърсане на под с мокър парцал и влачене на чувал с картофи по двора.

— Ти ли си, Софи? — прошепнал той.

— Да — отвърнала тюленката и се подхвърлила нататък, където бил докторът.

— Слава богу! А какво те забави толкова?

— О, някаква бъркотия с вратата — обяснила Софи. — Но хайде по-бързо да се махаме от града. Тук е много опасно.

— Сега е невъзможно — спрял я докторът. — Тази врява в цирка разбуди всичко живо. Не бива да се мяркаме по улиците. Току-що забелязах някакъв полицай да пресича оттатък — за щастие ти вече беше в прохода.

— Ами тогава какво ще правим?

— Ще стоим тук. Да бягаме ще е лудост.

— Но я си представи, че дойдат да ни търсят тука? Няма да можем да…

В този миг двамина с фенери спрели в другия край на тясната уличка, казали си нещо и отминали.

— Права си — прошепнал докторът. — И тук не е безопасно. Ще трябва да намерим по-сигурно убежище.

От едната страна на тази тъмна уличка имало висока каменна стена, а от другата — висока тухлена ограда. Тухлената ограда била на задната градина на запустялата къща.

— Ех, да можехме да се вмъкнем в тази стара къща — въздъхнал докторът, — там вече спокойно ще останем колкото щем, докато стихне възбудата на гражданите. Не се ли сещаш как може да прескочиш оттатък?

Тюленката измерила с поглед височината.

— Метър и осемдесет — измърморила тя. — Мога, ако имаше стълба. Дресирана съм да изкачвам стълби. Виждал си ме в цирка. Ако…

— Шт! — прошепнал докторът. — Ето го пак полицая с фенерчето. Ох, слава богу, отмина. Слушай, ще потърся някоя овощарска стълба в градината. Ти чакай тук, легни ниско и ме чакай да се върна.

И тогава Джон Дулитъл, човек подвижен, въпреки дебелината, отстъпил няколко крачки и тичешком се метнал на стената. Пръстите му се впили в горната й част, той се издърпал, прехвърлил крак и леко скокнал в цветната леха оттатък. В дъното на градината лунната светлина очертавала нещо, което му се сторило градинарска барака. Промъкнал се до вратата, отворил и влязъл.

Вътре напипал и съборил няколко празни саксии. Но стълба не намерил. Открил тревокосачка, малък валяк за отъпкване, гребла и всякакви други сечива, но не и стълба. В тъмното било невъзможно да я види. Затова внимателно затворил вратата, закачил сакото си върху малкия, покрит с паяжини прозорец, за да не прониква навън светлина и драснал клечка кибрит.

И там, то се знае, окачена на стената над главата му висяла стълба — точно каквато му трябвала. Бързо духнал кибрита, отворил вратата и след миг вече крачел през градината, вдигнал стълбата на рамо.

Поставил я на равно място, изкатерил се и яхнал стената. После изтеглил стълбата, преметнал я от другата страна на оградата и спуснал широката й част към тясната уличка.

Сетне Джон Дулитъл, възседнал стената (като същинския Хъмпти-Дъмпти от „Алиса в страната на чудесата“), зашепнал надолу към тъмния проход:

— Хайде сега, Софи, качвай се. Аз стискам горния край. А като стигнеш тук, задръж се до мен, докато прехвърля стълбата откъм градината. Без притеснение. Спокойно!

Добре че Софи била дресирана да балансира. Никога в цирка не била изпълнявала този номер по-добре от сега. С постижението й можел да се гордее всеки човек. Ала тя знаела, че и свободата, и щастието на съпруга й зависят от нейната непоколебимост. И макар да изпитвала ужасен страх, че всеки миг някой може да мине и да я открие, изпълвал я радостен трепет от мисълта, че сега, в това последно внушително представление, отмъщава на мъчителите си и с вещината, на която те са я учили, бяга от самите тях.

Уверено, от стъпало на стъпало, тя подхвърляла нагоре голямото си тяло. За щастие стълбата била по-дълга от височината на стената. Затова докторът я нагласил в по-удобен, полегат наклон. Тежестта на тюленката застрашително я огъвала, а горе, на стената, докторът треперел да не се строши. Понеже била стълба за подрязване на овощни дървета, в единия си край изтънявала. И тъкмо там, където едва се събирали двете предни перки на тюленката, ставало най-трудно за изкачване. А после от тази мъчителна стъпка Софи трябвало да изтегли тромавото си туловище върху стената, широка само две педи, за да може пък докторът да прехвърли стълбата.

Но в цирка Софи била научена да балансира върху тесни повърхности, както и да изкачва стълби. Докторът й помогнал — навел се и я вдигнал за гънката на тюленския й кожух, а тя се наместила до него и се задържала на тесния ръб с удивителна лекота.

И докато Софи успешно изобразявана статуя, обляна от лунна светлина, докторът дръпнал стълбата, метнал я оттатък, без да иска, съборил си и цилиндъра и я спуснал откъм градината.

На слизане Софи изпълнила друг цирков номер: изтегната върху стълбата, тя се хлъзнала надолу. Извършила го по-бързо от изкачването. И добре че се хлъзнала. Защото тъкмо свалил стълбата в дворчето, и откъм прохода, който току-що напуснали, се чупи гласове. Стигнали в градината навреме.

— Ох, слава богу! — въздъхнал докторът, когато стъпките отшумели. — Едва спасихме кожата, Софи! Е, поне засега сме в безопасност. Кой ще тръгне да те търси тука! А, моля ти се, не лягай върху карамфилите! Ела на пътеката. Браво. Как мислиш — в бараката ли да спим или в къщата?

— На мен тук ми е добре — казала Софи, като се отъркаляла в избуялата градинска трева. — Да спим на открито.

— Не, не, невъзможно — отвърнал докторът. — Я погледни тия къщи наоколо! Останем ли в градината, щом се развидели, ще ни съзрат от горните прозорци. Ще спим в бараката. Обичам миризмата на градински сечива, а и ще мине без взлом.

— И без катерене — съгласила се Софи и се заклатила към бараката. — Много мразя стълби. С градинските горе-долу се оправям, но каменните ме съсипват.

В бараката на бледата лунна светлина намерили няколко стари чувала и снопове лико. От тях нагласили две удобни легла.

— Ааах! Чудесно е да си свободен! — възкликнала Софи, като изпънала едрото си копринено тяло. — На теб спи ли ти се, докторе? На мен пари да ми даваш, пак не мога да остана будна!

— Ами заспивай тогава — казал докторът. — Аз ще се поразтъпча навън, преди да легна.

Трета глава
В запустялата градина

Докторът, голям любител на всякакви градини, запалил лулата и се измъкнал от бараката в лунната светлина.

Лехите и моравата в този занемарен имот му напомнили за хубавия му дом в Пъдълби. Всичко било буренясало. А Джон Дулитъл ненавиждал бурени в цветни лехи. Изскубал два-три край корена на един розов храст. Малко по-нататък гъсти плевели направо задушавали красива лавандулова туфа.

— О, срамота! — възкликнал той тихо и на пръсти се върнал в бараката за мотика и кошница. — Как са изоставили хубавата градина!

След малко вече усърдно плевял на лунната светлина — все едно че градината била негова и на стотици мили наоколо не го дебнела никаква опасност.

— В края на краищата сега живеем тук, и то безплатно — мърморел си той, докато пълнел кошницата с глухарчета. — Това е най-малкото, с което се отплащам на стопанина.

След като оплевил, редно било да грабне косачката и да окоси моравата, но се боял, че шумът й ще вдигне съседите.

А подир седмица, когато собственикът дал къщата си под наем на своята леля, тази добра жена дълбоко удивила племенника си, като му писала да го похвали, че така грижливо е поддържал градината. След изморителния нощен труд докторът си легнал и усетил внезапен глад. Спомнил си ябълковите дръвчета зад беседката с глицинии, станал и пак излязъл. Но нямало ни един плод. Всичко било обрано от момчетиите. Като знаел, че през деня ще му е невъзможно да се покаже в градината, решил да потърси поне зеленчук. Ала и тук останал измамен. И тъй, примирен, че го чака ден на пълен глад, накрая си легнал. Сутринта Софи се събудила с думите:

— Ааах! Цяла нощ сънувах, че съм в милото ми море. От това здравата огладнях. Има ли тук нещо за хапване, докторе?

— Не, за съжаление — отвърнал Джон Дулитъл. — Налага се да минем без закуска, а и без обед. Не смея да излизам през деня. Но щом се стъмни, ще се опитам да ти купя риба или нещо друго от някой магазин. А вероятно дотогава ще се откажат да те търсят и ще потеглим към морето.

Софи храбро се примирила. Но около обед и двамата ги разкъсвал страшен глад. Някъде към един часа Софи казала:

— Шт! Чу ли?

— Не — отговорил докторът, който тършувал за лук в един ъгъл на бараката. — Какво?

— В прохода лае куче — оттатък стената. Измъкни глава изпод пейката и ще го чуеш! Олеле! Тръгнали са да ме търсят с кучета. Ако е така, загубени сме!

Докторът изпълзял изпод пейката за отглеждане на разсад, пристъпил до вратата и се ослушал. Тих, предпазлив лай долитал оттатък.

— А, виж ти! — промърморил. — Гласът на Джип. Какво ли иска?

Край бараката до самата стена растяла гъста клонеста слива. Като се оглеждал да не го видят от околните прозорци, докторът притичал и се мушнал зад дървото.

— Какво има, Джип? — викнал тихо той. — Нещо лошо ли е станало?

— Пусни ме вътре — прошепнал в отговор Джип. — Не мога да прескоча стената.

— Как да те пусна? — зачудил се докторът. — Врата няма, а се боя, че като ходя из градината, съседите ще ме видят.

— Намери въже и го вържи за някоя кошница — наредил Джип. — После я метни през стената зад дървото, аз ще я хвана. Като излая, дръпни въжето и ме изтегли. Бързай! Не бива да ме виждат в този проход.

Докторът се промъкнал до бараката, намерил въже и вързал градинската кошница за единия му край.

После се върнал под прикритието на дървото и хвърлил кошницата през стената, но здраво стискал другия край на въжето.

Щом чул лая, започнал да дърпа. Когато кошницата стигнала до върха на оградата, оттам се подала главата на Джип.

— Опъни въжето и го вържи за дървото — прошепнал Джип. — После разпери сакото си като престилка. Трябва да уловиш някои неща.

Докторът сторил каквото му казали. И Джип му хвърлил, едно по едно, четири сандвича с шунка, бутилка мляко, две херинги, бръснач, калъп сапун и един вестник. Накрая запратил празната кошница в тревата.

— А сега ме дръж и мене — пошушнал Джип. — Дръж сакото здраво. Готов ли си? Едно, две, три!

— Небеса! — възкликнал докторът, когато кучето изпълнило летящ скок и кацнало точно в средата на сакото. — Ти като нищо можеш да играеш в цирка!

— Един ден и това ще стане — нехайно отвърнал Джип. — Къде точно сте се настанили? В мазето ли?

— Не. Ей там, в бараката — прошепнал докторът. — Хайде да прибягаме бързо и безшумно.

След миг били в бараката, Софи лапала херинга, а докторът лакомо дъвчел сандвич с шунка.

— Знаменит си, Джип — заявил той с пълна уста. — Как разбра, че сме тук и че сме гладни? Направо умирахме от глад.

— След като Софи се измъкна от портата — започнал Джип и хвърлил на Софи втората херинга, — възбудата в цирка не стихна. Блосъм и хората му претърсваха наоколо до сутринта. После от народа, наизлязъл по прозорците, разбрахме, че и градът се е развълнувал от патърдията. Ту-Ту беше много разтревожен.

„Дано докторът не е хукнал из полето — непрестанно повтаряше Ту-Ту. — Тръгнал ли е, ще го пипнат. Най-умното засега е да се крие“.

— И тъй цялата нощ бяхме нащрек и всеки миг очаквахме да ви докарат — и теб, и Софи, обратно в цирка. Но се зазори, а още не ви бяха хванали — май никой не подозира, че ти, докторе, си забъркан в това. Обаче циркаджиите продължиха да търсят и след като съмна, а Ту-Ту продължи да нервничи и да се притеснява. Тогава му казах: „След малко, викам, ще ти кажа в Ашби ли е още докторът, или го няма“. И тръгнах. Утрото беше влажно — идеално за душене. Първо направих кръг около града. Знаех, че само ако си хвръкнал, тогава няма да надуша миризмата ти. Никъде не усетих дирята на Дулитъл. Върнах се при Ту-Ту и му казах: „Докторът не е излизал от Ашби, освен ако не е излетял с балон“. „Добре — рече Ту-Ту. — Тогава значи се е скрил някъде. Докторът не е глупав — за някои неща. Хайде сега, надуши го къде е и се върни да ми кажеш. В това време ще му приготвя нещо за хапване. И той, и тюленката трябва да са гладни. Не са кусвали нищо от вчера на обяд“. Тогава тръгнах да душа вътре в града и ти улових следата от спирката на дилижанса. Тя ме доведе, както и очаквах, през страничните улички направо до тъмния проход. Оттам обаче, за мое удивление, следата се загуби — изчезна. Дирята на Софи, и тя спираше дотук. Е, сетих се, разбира се, че не си се наврял в миша дупка, нито си хвръкнал във въздуха, и съвсем се обърках. Но изведнъж усетих полъх на тютюнев дим, който се носеше през стената — знам каква марка пушиш, — и така разбрах, че сте в градината. Ако ме питаш, ще ти кажа — и двамата сте страхотни скачачи.

Докторът захапал втори сандвич и се разсмял, усмихнала се широко и Софи и с плавници избърсала омазнените си от рибата мустаци.

— Не сме я прескачали стената, Джип — обяснил Джон Дулитъл. — Послужихме си ей с оная стълба. А ти как измъкна толкова храна, без да те усетят?

— Никак, ама никак не беше лесно — гордо отвърнал Джип. — Ту-Ту и Даб-Даб приготвиха сандвичите, а херингите за Софи ги свихме от кофата на Хигинс. Млякото го донесе, както обикновено, млекарят. После Ту-Ту се досети, че ще ти се иска да хвърлиш поглед на вестника, да се залъгваш с нещо, ако ще трябва да се криеш през целия ден; аз пък избрах вестник „Утро“, защото все него четеш. След това бялата мишка ни подсети за бръснача и сапуна, защото обичаш да си избръснат. Сложихме и тях. Обаче като го събрахме, стана доста тежко — повече, отколкото мога да вдигна наведнъж. Затова го пренесох на два пъти. Първия товар го скрих зад боклукчийската кофа в прохода и се върнах с втория. Като пренасях първия, ме спря една бабичка, понеже, разбираш ли, бях го увил във вестника, да не бие на очи. И като викна: „Ох, божичко, гледай го милото кученце как носи вестника на стопанина си! Кучи, кучи, ела тук, мило кученце!“. Измъкнах се от бабишкерата и се спасих. А после, втория път, налетях на други идиоти — кучешки идиоти. Помирисаха херингите на Софи и хукнаха подире ми на глутница. Обиколих целия град, за да се откача от тях, на няколко пъти едва не загубих багажа. Накрая пуснах пакета на земята и здравата ги напердаших. Никак, ама никак не ми беше лесно.

— Ех, ех — възкликнал докторът, като довършил последния сандвич и отворил млякото. — Колко е хубаво да имаш такива приятели! Браво за бръснача. Много бързо брадясвам. Ах, но тук няма вода.

— Ще се избръснеш с мляко — отговорил Джип. — Чакай! Не го изпивай всичкото. Както виждаш, и за това помислихме.

— Хм — учудил се докторът и оставил преполовената бутилка. — Гледай ти. Досега не бях се бръснал с мляко. Трябва да е чудесно за кожата. Ти не го обичаш, нали, Софи? Не. Добре тогава, всичко е наред.

Свалил си яката и започнал да се бръсне. Като свършил, Джип се обадил:

— Ще тръгвам, докторе. Обещах им на нашите да се върна и час по-скоро да им съобщя. Ако не се измъкнете тази нощ, ще дойда утре по същото време и ще донеса храна. Гражданите са се усмирили. Но Хигинс и Блосъм още ви търсят. Затова внимавай! Тук е и безопасно, и удобно. Стойте два, три дни, ако трябва, само не избързвайте, че може да ви хванат.

— Добре, Джип — успокоил го докторът. — Ще внимаваме. Много ти благодарим, че дойде. Поздрави всички от мене.

— И от мене — допълнила Софи.

— Кажи на Ту-Ту и на другите, че безкрайно им благодарим за помощта — добавил докторът, като отварял вратата на бараката.

После пак се промъкнали до сливата. Докторът се изкатерил по клоните, сложил Джип в кошницата, прехвърлил я през стената и я спуснал с въжето в прохода.

Часове наред не станало нищо интересно. И макар от време на време да чували гласовете на хората, които продължавали да ги търсят в прохода и околните улици, бегълците прекарали приятен следобед — докторът преглеждал вестника, а Софи кротувала замислено в леглото.

Когато паднал здрачът, докторът спрял да чете; тихичко заприказвали със Софи за по-нататъшните си планове.

— Докторе, смяташ ли, че тази нощ ще можем да тръгнем? — запитала Софи. — Вече сигурно са се отказали да ме търсят, а?

— Надявам се — отвърнал Джон Дулитъл. — Стъмни ли се, ще ида в градината да се ослушам. Знам колко бързаш. Но все пак, наложи си търпение.

След половин час докторът взел стълбата, покатерил се близо до върха на оградата и дълго и търпеливо се ослушвал.

Когато се върнал при Софи в бараката, поклащал глава.

— По улицата все още има много хора — казал той. — Само не мога да разбера дали са циркаджии, които те търсят, или обикновени минувачи. Смятам, че трябва да почакаме.

— О, боже мой! — въздъхнала Софи. — Вечно ли ще стоим в тази градина? Бедният Слъши! Толкова съм тревожна.

И тихо се разридала в мрака на бараката.

След още един час докторът пак излязъл. Този път, тъкмо когато вдигал крак да се качва на стълбата, чул Джип да му шепне оттатък стената.

— Докторе, там ли си?

— Да, какво има?

— Слушай! Хигинс и шефът тръгнаха нанякъде с един фургон. Ей сега дойде Блосъм и замоли Матю да иде да помага на другите, защото щял да се забави. Ту-Ту смята да не изпускате тази възможност и бързо да бягате от града. Тръгнете след час — представлението в цирка ще е в разгара си и всички ще са улисани в работа. Разбра ли ме?

— Да, чух те. Благодаря ти, Джип. Разбрано. Ще излезем след един час. — Докторът си погледнал часовника. — В каква посока тръгна Блосъм?

— На изток, към Гримбълдън. Суизъл ги проследи донякъде и се върна да каже. Вие поемете на запад. Свърнете вляво в края на прохода. После завийте пак наляво при следващия ъгъл. Това е тясна тъмна уличка и ще ви изведе на шосето за Дънуич. Стигнете ли го, няма страшно. Къщите са нарядко и скоро ще сте в полето. Ей тук в прохода ти оставям още няколко сандвича. Прибери ги на излизане. Чуваш ли ме?

— Да, разбрах — прошепнал докторът. След това изтичал до бараката с благоприятните вести.

Като чула, че тръгват още тази нощ, бедната Софи се изправила на опашка и радостно запляскала с перки.

— А сега чуй ме — казал докторът. — Ако срещнем някого по улицата, в което не се съмнявам, лягаш до стената и се преструваш на мой чувал, уж съм го оставил, за да почина, разбираш ли. Гледай да приличаш колкото може повече на чувал. Ясно ли е?

— Добре — отвърнала Софи. — Ужасно съм развълнувана. Виж как ми треперят перките.

И така докторът не отделял очи от часовника; много преди да е изтекъл часът, той и Софи вече чакали до стълбата, готови и нетърпеливи.

Но, уви, напразни останали надеждите на Софи. Тъкмо когато докторът вече изкачвал стълбата, екнал далечен кучешки лай, гръмогласен и гневен. Джон Дулитъл смръщено замрял на стълбата. Лаят, от гърлата на цяла кучешка глутница, приближавал към тях.

— Какво е това? — долетял отдолу развълнуваният шепот на Софи. — Не е нито Джип, нито някое от нашите кучета.

— Не — отвърнал докторът и слязъл бавно. — Това е съвсем друго. Софи, нещо се е объркало. Така лаят само копои. Копои, пуснати по следа. И приближават, идват насам!

Четвърта глава
Предводителят на копоите

След последния разговор с доктора през градинската стена Джип се върнал при другарите си във фургона, спокоен и уверен, че вече всичко е наред.

Той и Ту-Ту си бъбрели дружелюбно под масата, а Даб-Даб бършела праха по мебелите, когато връхлетял задъханият Тоби.

— Джип — извикал той, — случи се най-лошото! Довели са копои. Ето за какво са ходили Блосъм и Хигинс. В близкото село, изглежда, има някакъв, който ги развъжда. Карат ги с фургон, шест на брой. Забелязах ги, като влизаха в града, по моста, за който се плаща такса. Подтичвах подире им и се опитах да заприказвам кучетата. Но от шума на колелата не ме чуха. Пуснат ли копоите по дирите на Софи, смятай я за хваната.

— Проклетници! — измърморил Джип. — Къде са сега, Тоби?

— Не знам. Аз ги задминах на кръстовището до пазара, но препускат насам. Изтичах напред да те предупредя.

— Добре — казал Джип. — Тръгвай с мене.

И той се впуснал в мрака.

— Ще се опитат да подхванат следата от павилиона на тюленката — обяснил Джип, докато двете кучета тичали успоредно през цирковата площ. — Може да ги завариш там.

Но край павилиона нямало никакви кучета.

Джип помирисал земята само веднъж.

— Идиотски късмет! — пошепнал. — Вече са минали и поели следата. Чуй, ето ги, лаят. Давай! Напред, към прохода. Може пък и да успеем.

И полетял като бяла стрела към портата, а дребният Тоби изостанал подире му, с развети от вятъра дълги уши, напрягал всички сили да го следва.

Когато Джип се шмугнал в тесния проход, там било претъпкано от хора, кучета и фенери. Блосъм, Хигинс и собственикът на копоите, всички били там. Докато мъжете разговаряли и разклащали фенерите, копоите — шест грамадни животни с увиснали челюсти и кървясали очи — душели земята и тичали напред-назад по уличката, да открият накъде води следата. От време на време вдигали носове, отваряли огромните си уста и надавали гърлен вой към луната.

В същия миг кучетата от всички околни задни дворове се присъединили към воя. Джип подтичвал из претъпканата уличка, преструвайки се, че и той дири следата. Като се залепил за най-едрия копой, който според него бил и предводителят, той тръгнал редом с него. А после, свел очи и нос към земята, прошепнал му на кучешки:

— Разкарай си некадърниците оттук. Това е работа на доктора, на Джон Дулитъл.

Копоят спрял и надменно изгледал Джип.

— Кой си ти бе, мелез такъв! — изръмжал той. — Нас са ни пуснали на тюлен. Стига си ни заблуждавал. Джон Дулитъл е на околосветско пътешествие.

— На пътешествие, как не! — измърморил Джип. — Той е от другата страна на тази ограда, само на два метра от нас. Опитва се да отведе тюленката до морския бряг, да я отърве от тези тук с фенерите, но вие, идиоти такива, му обърквате работата.

— Не ти вярвам — заявил предводителят. — Доколкото знам, сега докторът пътува към Африка. Ние трябва да си изпълним дълга.

— Некадърник! Тъпак! — изръмжал разгневено Джип. — Казвам ти самата истина. Знаеш ли като те сръфам по дългите уши! Ти спал ли си през тия две години в кучкарника? Докторът от месец вече е в Англия. Сега пътува с този цирк.

Ала предводителят на копоите, като повечето високо усъвършенствани тесни специалисти, бил (спрямо всичко друго извън професията) голям инат и доста глупав. Просто отказвал да повярва, че докторът се е прибрал в страната. В прословутата си история на следотърсач нито веднъж не бил изпускал надушена следа. Заслужил си бил славно име и много се гордеел с него. А сега да остави това надуто като пуяк пале да го замайва с празните си приказки — как не!

Бедният Джип изпаднал в отчаяние. Копоите вече душели стената, през която се била прекачила Софи. Знаел, че тези грамадни животни няма да мръднат оттам, докато тюленката се спотайва наблизо и излъчва силна рибешка миризма. Било само въпрос на време Блосъм и Хигинс да усетят, че се е скрила зад стената, и да претърсят старата къща и нейната градина.

Докато продължавали да се разправят, Джип бил осенен от една идея. Оставил глутницата на копоите и тръгнал уж да души разсеяно към долния край на тесния проход. Въздухът кънтял от лая и квиченето на всевъзможни кучета. Джип вдигнал муцуна и се престорил, че лае с общия хор. Ала съобщението, което предал, се отнасяло до доктора отвъд стената.

— Тези идиоти не щат да ми повярват. За бога, кажи им, че си тук! Баф! Баф! Б-А-А-Ф!

В отговор един кучешки глас отвъд стената се влял в общия нощен шум:

— Това съм аз, Джон Дулитъл. Много ви моля, вървете си! Ау! Ау! Уау-у-у!

При звука на този глас — за Блосъм и Хигинс не по-различен от целия останал лай, изпълващ нощта — носовете на шестте копои се вдигнали от земята и дванадесет дълги уши се наострили, неподвижни и заслушани.

— Не може да бъде! — изумено изръмжал предводителят. — Това е той! Това е великият доктор!

— Аз какво ти разправях? — прошепнал Джип, като уж душел наоколо. — А сега повеждай всички тия хора на юг, извън града, и то веднага, и да не си спрял да тичаш до сутринта!

Изведнъж дресьорът видял как най-умното му куче завива и хуква навън от прохода. За негова радост останалите го последвали.

— Готово, Блосъм — изкрещял той и размахал фенера. — Пак уловиха дирята. Хайде, след тях, след тях! Вижте как гонят! Не изоставайте! Напред!

Като се блъскали припряно един в друг, тримата с фенерите се втурнали след копоите, а Джип, за да ги подмами и той в желаната посока, включил се в гонитбата, като лаел с цяло гърло.

Малката тъмна уличка, шумна и претъпкана с народ допреди миг, като по чудо опустяла на лунната светлина.

Бедната Софи ридаела несдържано вън на моравата, а докторът до нея се опитвал да я успокои; изведнъж тя забелязала някакъв бухал да каца върху градинската стена.

— Докторе! Докторе!

— Кажи, Ту-Ту. Какво има?

— Сега е моментът! Целият град се втурна подир преследвачите. Давай стълбата! Бързо!

Само след две минути, докато развихрените копои увличали Блосъм и Хигинс на юг в луда гонитба през поля и долини, докторът незабелязано извел Софи от Ашби по Дънуичкия път на запад към морето.

Много подир това, когато необяснимото изчезване на Софи от цирка било стара история, Джон Дулитъл често повтарял на своите животни, че ако в началото знаел какво означава това — скришом да преведеш тюлен през сто мили суша, — дълбоко се съмнявал, че щял да събере смелост да го предприеме.

Втората част от приключенията със Софи, в която никое от животните му не взело участие, станала любим разказ за кръжеца край огнището в продължение на години — най-вече една определена случка. И всякога, щом искали да се поразвеселят, животните не давали мира на доктора, докато не подхванел разказа за онази част от бягството с тюленката, която Гъб-Гъб наричал „Грантчестърския дилижанс“. Но нека не избързваме. Когато Софи и Джон Дулитъл поели по Дънуичкия път и стигнали там, където свършвали къщите на Ашби, и пред тях се открили волните поля, и двамата въздъхнали облекчено. Докато се промъквали през улиците, най-много се бояли да не ги срещне някой полицай. Докторът предполагал, че Хигинс се е обадил в полицейския участък и е предложил възнаграждение за намирането на изгубеното му имущество. Ако било така, то несъмнено градските стражари щели да дебнат за отлъчилия се тюлен.

Сега, като напредвали между високия жив плет, с какъвто се ограждат дори пътеките в английската земя, тежкото дишане на Софи и бавният й ход подсказали на доктора, че и този равен път е изморителен за бедното животно. Но не смеел да спре на шосето.

Наблизо, в нивята отляво, видял някаква горичка и решил там да се приютят и да починат. Свил от пътя, намерил пролука в плета, през която да се промъкне Софи, и я повел по изкопа, който водел към горичката.

Като стигнали до китката от дървета и храсти, видели, че наистина е сигурно убежище, и пропълзели вътре. Мястото било усамотено — от ония, където месеци наред в неделен ден не стъпва човешки крак, освен ловец, подгонил заек, или дечурлига, излезли за диви ягоди.

— Е — отдъхнал си докторът, когато запъхтяната Софи се отпуснала на тревата, скрита от гъстите глогини и прещипа, — дотук добре.

— Майчице — изохкала Софи. — Душата ми излезе! Ние, тюлените, не издържаме на такова нещо, докторе. Колко сме вървели, как мислиш?

— Ами около миля и половина.

— Олеле! Само толкова ли? А до морето са цели сто! Знаеш ли какво трябва да направим според мен, докторе: да тръгнем към някоя река. Реките винаги се вливат в морето. Във водата аз мога да плувам тъй, както конят тича по сушата. А от този път козината на корема ми ще стане дупка до дупка. Само река ще ни оправи.

— Да, да, вярно, Софи. Но къде да намерим река? Това е въпросът. Да бяхме някъде към Пъдълби, веднага можех да ти кажа. Но тази местност ми е напълно непозната. Как не си взех географска карта. Хора да питам, не ми се ще, поне засега. Защото ония си мислят, че съм далече оттук по моя работа.

— Питай тогава някое животно — предложила Софи.

— Разбира се! — възкликнал докторът. — Как не се сетих! Кое животно според теб най-добре ще ни упъти?

— Което и да е водно животно.

— Точно така, ще питаме някоя видра. Най-близките ви роднини в Англия са видрите, знаеш ли, Софи? Те плуват и ловуват в сладки води, както вие — в солени. Ти стой тук и си почини, а пък аз ще потърся някоя видра.

Докторът се върнал в горичката около един час след полунощ. Шумът от стъпките му събудил Софи от сладкия й сън.

С него вървяло някакво странно животно. С високи, грациозни подскоци в гъстата орлова папрат, застлала земята, то обикаляло край Софи, за да я разгледа. Хем го плашела, хем му била интересна.

— Тя била много едра, докторе! — прошепнало животното. — И ни е роднина, тъй ли?

— Да, до известна степен. Макар че, казано научно, тя е от рода pinniped, семейство перконоги, а ти си от musteloids — семейство порови, по-близко до невестулките.

— Аха, е, драго ми е. Защото ми се вижда много тромава. И наистина вместо задни крака има израстъци, като чуканчета. Сигурен ли си, че няма да ме ухапе?

Накрая, като се уверила, че Софи не е опасна, видрата приближила и дружелюбно заприказвала с другата космата риболовка от далечна чужбина.

— Слушай — прекъснал я докторът, — както вече ти казах, трябва да стигнем до морето по най-бързия и незабележим начин. Софи смята, че е добре да намерим река.

— Хм! — замислила се видрата. — Тя, разбира се, е права. Но в нашия край реки няма. Аз самата живея тук само защото нямат кучета за лов на видри. Рибата си я хващам в околните езерца. Не са кой знае какво, но поне няма кучешки глутници. Насам не тече ни една истинска река, или поне такава, по която тя да стигне морето.

— Накъде тогава ни препоръчваш да тръгнем? — запитал докторът.

— Нямам представа — отговорила видрата. — Да си призная, аз самата почти не съм пътувала. Родом съм от този край. Мама все повтаряше, че тук било най-безопасното място за видри в цяла Англия. Та тук си и останах за цял живот.

— А риба поне можеш ли да ми донесеш? — примолила се Софи. — Направо умирам от глад.

— Разбира се — казала видрата. — Обичаш ли шаран?

— Каквото и да е, ще го изям — облизала се Софи.

— Добре. Веднага ще отскоча до моето езерце — разбързала се видрата и изчезнала от горичката.

Не минали и десет минути, ето я, че пристигнала, захапала едър кафяв шаран. Софи го излапала на три хапки.

— Защо не попиташ дивите патици, докторе? — сетила се видрата.

— Те непрестанно пътуват ту нагоре, ту надолу по реките до морето, търсят си храна. И все избират безлюдни ручеи, плашат се от хората. Те ще ти кажат.

— Да, права си — съгласил се докторът. — Но как да ги намеря?

— О, много лесно. Летят само нощем. Изкачи се на някой хълм и се ослушай. Чуеш ли ги да прелитат, обади им се.

Като оставил Софи и сладководната й другарка да си бъбрят кротко в горичката, докторът изкачил близкия хребет и стигнал до някакво плато, откъдето се откривала просторна гледка на цялото лунно небе. След малко отдалеч се чул тих грак и крякане — диви патици в полет. Миг след това високо над главата си забелязал малки точици, като очертание на връх от стрела, насочен към морето.

Докторът свил дланите си на фуния и надал зов към небето. Ятото спряло, разпръснало се и започнало да слиза в кръгообразни движения — птиците летели предпазливо, все по-ниско и по-ниско.

В горичката Софи и видрата млъкнали и се заслушали внимателно в звука от приближаващи стъпки.

Силуетът на Джон Дулитъл се вмъкнал в скривалището с една зелена и една синя патица, сгушени под мишниците му.

— Ето какво — заявили патиците, след като докторът им обяснил работата и ги помолил за съвет, — най-близката река, в която може да плува тюлен, е реката Кипет. За жалост оттук към нея няма ни един поток. За да се стигне долината на река Кипет, трябва да се извървят четиридесет мили по суша.

— Ах! — разочаровал се докторът. — Това вече не ми харесва.

— Никак не ми харесва! — въздъхнала съкрушено Софи. — Бедният Слъши! Какво време ще загубя, докато стигна до него. А през каква земя ще трябва да вървим?

— Различна — отвърнали патиците. — Някъде е хълмисто, другаде — равно, има и ниви, а има и пущинак. Пътят е много разнообразен.

— Олеле, майчице! — изстенала Софи.

— Да — казали патиците, — най-сигурно ще стигнете реката, ако тръгнете по шосето.

— Но не разбирате ли — кипнал докторът, — че видят ли ни, веднага ще ни спрат? Нали затова се отбихме от Дънуичкия път! Хората от целия край вече знаят за нашето бягство.

— Че кой ви кара да се връщате по Дънуичкия път? — гракнали патиците. — Слушайте: ще поемете край живия плет в западна посока и той ще ви изведе до друг един път, стария римски път от Игълсби към Грантчестър. По него вървят дилижансите на север и на юг. Там едва ли ще срещнете някой от Ашби. Като поемете по него в северна посока, излизате на река Кипет. Главното шосе я пресича при Талбътския мост, малко преди да влезете в град Грантчестър.

— Това е лесно за един добър пешеходец — отвърнал докторът. — Ала за Софи не е. И все пак нямаме избор. Значи по Грантчестърския път на север до Талбътския мост, после хващаме реката — река Кипет, така ли?

— Точно така — отговорили патиците. — Стигнете ли пътя, всичко е наред. А като поемете по реката, най-добре разпитайте някои други водни птици, защото Кипет наистина ще ви изведе до морето, но има места, където трябва да се внимава.

— Отлично. Бяхте много любезни. Благодаря — усмихнал се докторът.

Патиците отлетели по своя път, а докторът си погледнал часовника.

— Сега е два след полунощ — казал. — До разсъмване има още три часа. Как предпочиташ Софи, да останем тук, за да си починеш до утре вечер, или да тръгваме и да вървим, докато съмне?

— О, хайде да тръгваме — размърдала се Софи.

— Давай тогава — станал и докторът.

Докато се промъквали край живия плет към пътя, видрата отишла и заловила риба, та Софи да се подкрепя по дългия път.

На около миля надолу, в края на дългата нива, тя им показала дупка през друг един жив плет, обяснила им, че пътят е отвъд плета, и се сбогувала.

Те се проврели и стъпили на равното хубаво шосе, простряло се надалече в нощта, широко и павирано.

Пета глава
Пътниците от Пенчърч

— Ох! Ох! Ох! — завайкала се Софи, като повървели около час. — Този път и той е корав, каменист и стръхав като оня. Колко изминахме вече?

— Около една миля — отговорил докторът.

Софи започнала да рони едри сълзи в белия прахоляк.

— Все „около една миля“! Знам, че вече много ти дотегнах, докторе.

— Ами, нищо подобно — успокоил я Джон Дулитъл. — Не падай духом. Ще успеем. Стигнем ли веднъж реката, всичко ще се оправи.

— Да, ала дотам има тридесет и девет мили! — прошепнала Софи. — И аз съм като пребита.

Докторът свел поглед към нея и видял, че изнемогва. Не оставало друго, освен пак да спрат.

— Ела насам — повикал я докторът, — свърни от пътя, така. Сега легни в канавката, тук няма да те забележат, и си почини.

Бедната Софи се подчинила, а докторът приседнал на един крайпътен камък и потънал в мисли. Макар че се опитвал да ободрява Софи, не виждал — при този бавен ход — кога ще стигнат до реката.

Както си блъскал ума над това объркано положение, Софи изведнъж се обадила:

— Какъв е този шум?

Докторът вдигнал глава и се ослушал.

— От колелетата на някакъв фургон — отвърнал той. — Там си в пълна безопасност. Само кротувай, докато отмине. Никой няма да те види в канавката.

Трополенето наближавало и изведнъж иззад завоя се появила светлинка. Докторът разбрал, че идва някаква затворена карета. Като се изравнила с него, кочияшът спрял конете и подвикнал:

— Дилижанса ли чакате?

— Ъ-ъ-ъ — заекнал докторът, — о, значи това е дилижансът?

— Един от дилижансите — обяснил кочияшът — от Пенчърч за Енгълторп. Качвате ли се?

Докато се питал какво да отговори, една идея, смела до безразсъдство, осенила доктора.

— Имате ли много пътници? — запитал той.

— Не, само двама са — един мъж и жена му, — дремят вътре. Място колкото щеш.

Дилижансът, осветен вътре с газена лампа, която проблясвала мътно през спуснатите завеси, бил спрял малко след камъка на доктора. От мястото си кочияшът не можел да види нито скривалището на Софи, нито пък задната врата на своя дилижанс.

— Пътниците ви сигурно са местни хора — тихо казал докторът.

— А, не, нали ви казах, идваме от Пенчърч. Какво толкова ме разпитвате? Ако ще се качвате, побързайте! Няма цяла нощ да си приказваме!

— Добре — съгласил се докторът. — Само един момент, да си взема багажа.

— Да ви помогна ли?

— Не, не, не! Стойте си на мястото. Аз сам ще се оправя. — Докторът се промъкнал към задната част на дилижанса и открехнал вратата. Мъж и жена, отпуснали глави на гърдите, спели в другия край. Като оставил вратата отворена, докторът изтичал до канавката, взел Софи в обятията си и понесъл огромното й туловище.

— Поне част от пътя ще изминем така — прошепнал, докато я мъкнел към дилижанса. — Да не си казала „гък“. Ще те натъпча под седалките.

За да се влезе в дилижанса, чийто под бил високо над пътя, от вратата надолу се издавали две железни стъпала. Когато надникнал втория път, пасажерите продължавали да спят. Но докато се мъчел да изкатери стъпалата с огромния си товар, той шумно се препънал. Жената в ъгъла се стреснала и вдигнала глава. Докторът, обгърнат през врата от перките на Софи, се заковал като ударен от гръм.

— Джон!

Била самата Сара.

Госпожа Дингъл изпищяла и загубила свяст в обятията на съпруга си. Конете се подплашили. Докторът политнал назад. И дилижансът затрополил нататък в нощта, оставяйки го приседнал на пътя, със Софи, отпусната на скута му.

— Ама че история! — въздъхнал той и морно се надигнал. — Разбира се, кой друг ще е, ако не Сара! Можеше да е всеки друг на света, но трябваше да е Сара! Това е!

— Ама ти какво смяташе да правиш? — запитала Софи. — Как щеше да ме натикаш под седалката? Че там и куче не може да се мушне.

— Вярно, постъпих необмислено — признал докторът. — Щях да те превозя поне няколко мили, но се спънах и събудих Сара. Както и да е. Знаеш ли, Софи, според мен идеята за дилижанса е чудесна. Само ще го нагласим другояче, ще го обсъдим внимателно. Всеки друг, като ме видеше да нося тюлен, щеше да се разприказва и да пусне подире ни преследвани. А Сара и мъжът й се срамуват, че работя в цирка, затова ще мълчат. А сега, гледай: ей там на изток небето посивява. Днес повече не можем да вървим. Ти ще се скриеш долу в онази гора, а пък аз ще отида до близкото село, да понауча това-онова.

Повървели малко по шосето до гъстата гора, която стигала до пътя.

Навлезли в храсталака и намерили удобно скривалище за Софи. Като я настанил, докторът поел сам надолу — в околните чифлици петлите вече приветствани с първо кукуригане изгряващото слънце.

Повървял около две мили и стигнал до някакво селце с хубава малка, обрасла с бръшлян странноприемница, наречена „Тримата ловци“. Докторът влязъл и поръчал закуска. Не бил слагал хапка в уста, откакто се измъкнали от запустялата градина. Някакъв престарял прислужник му донесъл бекон с яйца.

Щом се нахранил, докторът запалил лула и подхванал разговор с прислужника. Научил всичко за дилижансите, които пътували нагоре и надолу по Грантчестърския път — по какво се различават един от друг, какво им е разписанието, кои обикновено са препълнени и много други неща.

После излязъл от странноприемницата, тръгнал по улицата и стигнал до селските магазинчета. В едното се продавали всякакви дрехи и галантерия. Докторът влязъл и запитал колко струва дамската пелерина, изложена на витрината.

— Петнайсет шилинга и шест пенса — отговорила продавачката. — Съпругата ви стройна ли е?

— Съпругата ми ли? — удивено възкликнал докторът. — О, а, да, разбира се. Ами… и да не е, пелерината трябва да е дълга. Ще взема и една шапка.

— Руса ли е или тъмнокоса? — запитала жената.

— Ъъъ… нещо по средата — отвърнал докторът.

— Ето, вижте тази, много е хубава, с венче от червени макове — подала му я продавачката. — Дали ще й хареса?

— Не, много е ярка.

— Така е, но казват, че сега в Лондон много се носели шапки с цветя. А тази?

Продавачката донесла една широкопола, обикновена черна шапка.

— Тази е много изискана. Аз самата имам същата.

— Да, ще я купя — казал докторът. — А сега ми трябва дамска воалетка, от най-плътните.

— О, имате траур в семейството?

— Ъъъ… нещо такова. Но искам да е плътна, воалетка за из път.

Донесла му и воал. След малко, нарамил големия пакет, докторът излязъл от магазина. После се отбил в бакалницата и купил сушена херинга за Софи — единствената риба, която продавали в селото. Към обед поел по обратния път.

— Софи — повикал Джон Дулитъл, като наближил скривалището й в гората, — нося ти важни сведения, храна и някои дрехи.

— Дрехи ли? — удивила се Софи. — За какво са ми дрехи?

— За да ги носиш — казал докторът. — Ще станеш дама, поне за известно време.

— О, небеса! — възмутила се Софи и обърсала мустаци с опакото на перките си. — Това пък защо?

— За да пътуваш с дилижанс — обяснил докторът.

— Но аз не мога да вървя изправена като дама — извикала Софи.

— Зная. Но можеш да седиш изправена като болна дама. Ще бъдеш саката. Когато се налага да вървиш, ще те нося.

— Ами лицето ми? То не е женско.

— Ще го покрием с воал. А шапката ще скрие главата отзад. Изяждай тази риба и после ще се опитаме да те облечем. Разбрах, че грантчестърският дилижанс минава някъде към осем — имам предвид вечерния; ще се качим на него, защото пътуват по-малко хора. До Талбътския мост стига за около четири часа. През това време ще трябва да си седиш на опашката и да кротуваш. Дали ще можеш?

— Ще опитам — отговорила Софи.

— Ако по някое време останем сами, може и да полегнеш. Всичко зависи от пътниците. Оттук до Талбътския мост има три спирки. Но понеже е нощен дилижанс, не вярвам да има много пътници, ако ни провърви. Сега дай да те облека, да видим как ще изглеждаш.

И докторът облякъл Софи, дресираната тюленка, като жена. Поставил я на един пън, наложил й шапката на главата, пуснал воала пред лицето и я увил с наметката.

След като я накарал да седне като човек върху дънера, приликата била удивителна. Дълбокото дъно на шапката скривало напълно дългия й нос, а провесеният отпред воал правел главата й да изглежда досущ като на жена.

— Само не забравяй да си скриеш мустаците — напомнил той. — Много е важно. Както виждаш, пелерината е дълга чак до земята и като седиш и е притворена отпред, в мъждивата светлина всичко ще е както трябва. Ще я придържаш с перки, ето така. Все едно че си скръстила ръце в скута, това имах предвид, чудесно! Докато седиш по този начин, и през ум няма да им мине, че не си обикновена пътничка. Е, ама внимавай! Не си върти главата, ще си изхлузиш шапката. Чакай да ти вържа панделките под брадата.

— А как ще дишам? — попитала Софи и надула воала отпред като балон.

— Само това не го прави — ядосал се докторът. — Не забравяй, че не плуваш, нито подаваш навън глава да поемеш въздух. Като се упражняваш, ще навикнеш.

— Седнала не ми е много удобно, докторе. Нали виждаш, крепя се на края на гръбнака. Така най-трудно се балансира, много по-мъчно е от катерене по стълба. Ами ако взема да се смъкна на пода на дилижанса?

— Седалките са по-широки от този пън и много по-удобни. Освен това ще гледам да те настаня в ъгъла и ще седя плътно до тебе — ще си затисната здраво. Ако усетиш, че се хлъзгаш, само прошепни и ще те вдигна. Изглеждаш прекрасно, уверявам те!

Поупражнили се още малко и докторът решил, че Софи наистина може да мине за обикновена пътничка. Вечерта го заварила край шосето; до него седяла жена с плътен воал и двамата чакали дилижанса за Грантчестър.

Шеста глава
Дилижансът за Грантчестър

След около четвърт час Софи прошепнала:

— Докторе, чувам колела. Гледай, ето ги светлините, ей отдолу по пътя.

— Да — отвърнал Джон Дулитъл. — Обаче ние не чакаме този. Това е бързият за Туинбъро — една зелена и една бяла светлина. Нашият има две бели светлини отпред. Отстъпи малко в сянката на плета. И не тъпчи по наметката. Ще я окаляш.

Скоро след като изтрополял експресният за Туинбъро, задал се още един.

— Аха! — възкликнал докторът. — Ето го нашия, грантчестърския дилижанс. Седни тук край пътя и не мърдай, докато дам знак на кочияша. После ще те внеса и дано намерим свободен ъгъл. Шапката ти стегната ли е?

— Да — уверила го Софи. — Но този воал ужасно ми гъделичка носа. Дано не кихна.

— Дано наистина — въздъхнал докторът, защото знаел какъв кравешки рев надават тюлените, когато кихат.

След това Джон Дулитъл излязъл на пътя и спрял дилижанса. Вътре имало трима пасажери — двама мъже в далечния край и някаква старица до вратата. За негова радост ъгловото място срещу старицата било празно.

Той оставил вратата широко отворена, изтичал за Софи и я пренесъл до колата. Двамата в другия край разговаряли увлечено за политика. Изобщо не погледнали, докато вдигал „сакатата“ жена и я настанявал в ъгъла. Но като затворил вратата и седнал до своята спътничка, докторът забелязал, че старицата отсреща проявява живо любопитство към болната.

Дилижансът се понесъл напред, а докторът, уверил се, че перките на Софи са скрити под дългата пелерина, измъкнал вестника от джоба си. Макар че светлинката от тавана била слаба за четене, той разгънал вестника пред себе си и се престорил на силно увлечен.

След малко старицата се навела и почукала Софи по коляното.

— Прощавайте, мила — подхванала тя любезно.

— О, ъ-ъ — вдигнал поглед към нея докторът. — Тя не говори, ъ-ъ, искам да кажа, не знае английски.

— Надалече ли е тръгнала? — запитала старата жена.

— Към Аляска — обяснил докторът, без да се замисли, — ъ-ъ, искам да кажа, може би. А сега отиваме само до Грантчестър.

„Защо си пъха носа в чуждите работи“ — ядосал се докторът и забил нос във вестника, сякаш животът му зависел от това да го изчете от край до край.

Но любезната пътничка не се предавала. Само след миг пак се навела и почукала доктора по коляното.

— От ревматизъм ли страда? — запитала го шепнешком, като кимала към Софи. — Видях ви, че я внесохте на ръце, бедничката!

— Ъ-ъ, не съвсем — заекнал докторът. — Краката й са къси. Не може да върви. Така се е родила.

— Боже, боже! — ахнала старицата. — Колко тъжно, колко е тъжно!

— Изхлузвам се — прошепнала Софи зад воала. — Само след миг се свличам на пода.

Докато докторът сгъвал вестника и се приготвял да повдигне Софи, бабичката отново се обадила:

— Какво хубаво палто от тюленова кожа има! Коляното на Софи се подавало от пелерината.

— Да. Трябва да носи топли дрехи — отвърнал докторът и набързо завил своята болна. — Това е много важно.

— Сигурно ви е дъщеря, а? — не млъквала старицата.

Но този път Софи отговорила сама. Гръмогласен рев изведнъж разтърсил дилижанса. Гъделът от воала накрая извикал кихавица. Докторът скочил на крака, но преди да я хване, тя се свлякла на пода между краката му.

— Боли я, горкичката — разчувствала се старицата. — Чакайте, аз ей сега ще си намеря шишенцето с амонячната сол. В несвяст е. На път и аз понякога припадам. А в този дилижанс вони ужасно на риба.

За радост на доктора бабичката усърдно заровила из чантата си. И той успял, докато вдигал тюленката обратно на седалката, да се намести между Софи и другите двама, които сега били вперили очи в нея.

— Ето го, заповядайте — възкликнала старата дама, като му подавала сребърно шишенце с амонячна сол. — Вдигнете воала и дайте да го помирише.

— Не, не, благодаря — спрял я припряно докторът. — Само почивка ще я оправи. Ужасно е изморена. Ще я облегнем удобно в това ъгълче, ето така. А сега хайде да не разговаряме повече, да може да поспи.

Тъй най-сетне бедният доктор накарал дребната старица да миряса и да млъкне. Близо час и половина след това дилижансът вървял по своя път, без да се случи нещо. Ала било очевидно, че двамата в другия край са озадачени и заинтригувани от болната. Непрекъснато я поглеждали и не спирали да си шепнат по начин, който много го притеснявал.

Накрая дилижансът спрял в едно село, за смяна на конете. Кочияшът отворил вратата и съобщил на пътниците, че ако желаят да вечерят в странноприемницата (в чийто двор били спрели), разполагат с половин час, преди да потеглят.

Двамата мъже слезли от колата и на минаване изгледали многозначително Софи и доктора; след малко ги последвала и старицата. Кочияшът вече си бил тръгнал и в дилижанса останали само Джон Дулитъл и спътничката му.

— Слушай, Софи — прошепнал докторът. — Тия двамата ме тревожат. Според мен подозират, че не си това, за което се представяш. Ти стой тук, а пък аз отивам да разбера ще продължат ли с нас.

И влязъл в странноприемницата. В коридора срещнал една прислужничка и я попитал къде е трапезарията. Тя го упътила към отворената врата, препречена с параван, в разклонението на коридора.

— Ей сега ще поднесем вечерята — казала. — Влизайте и сядайте.

— Благодаря — отговорил докторът. — А дали знаете кои са двамата, които току-що слязоха от дилижанса?

— Да, господине — отвърнало момичето. — Единият е околийският полицай, а другият е кметът на Пенчърч.

— Благодаря — кимнал докторът.

Стигнал до паравана пред вратата, но преди да влезе в трапезарията, се поколебал. В този миг до него стигнали гласовете на двамата, заели масата от другата страна на паравана.

— Казвам ти — заявил единият с поверителен глас, — няма и място за съмнение. Крайпътни разбойници са, главата си залагам. Стара изпитана хитрост е това — преобличането в женски дрехи. Не забеляза ли плътния воал? Сигурно е оня вагабонтин Робърт Финч. Няма и месец откак ограби експресния за Туинбъро.

— Нищо чудно да е той — отвърнал другият. — А пък дребният дебел злодей ще да е Джо Грешъм, съучастникът му. Сега слушай какво ще направим: като се навечеряме, връщаме се в колата и сядаме, уж не подозираме нищо. Вероятно изчакват дилижансът да се напълни и да стигне до някое затънтено място. После ще насочат пищови към пътниците — парите или живота! — и ще офейкат, преди да се е вдигнала тревога. Ти носиш ли си пистолетите?

— Да.

— Добре, дай ми единия. И така, щом те смушкам, сваляш воала на мъжа и му опираш пистолета до главата. Аз се заемам с по-ниския. После връщаме дилижанса тук и ги хвърляме в селската тъмница. Разбрано ли е?

Докато докторът стоял и подслушвал, прислужницата пак минала по коридора с поднос блюда и го побутнала по гърба.

— Влизайте и сядайте, господине! Вече поднасям вечерята.

— Не, благодаря — отвърнал докторът. — Всъщност не съм гладен. Ще ми се да подишам въздух.

За щастие, като се озовал на двора, там нямало жива душа. Конете били разпрегнати и вкарани в конюшнята. А новите още не били впрегнати в дилижанса. Докторът притичал през двора и отворил вратата.

— Софи — прошепнал, — излизай. Мислят ни за преоблечени разбойници. Да се махаме бързо, докато няма никой.

Понесъл в обятията си тежкото туловище на тюленката, олюлявайки се, докторът се измъкнал от двора. Било късно и пътят бил пуст. Владеели тишина и покой, само откъм кухнята на гостилницата долитало потракване на съдове, а в конюшнята се плискала вода.

— Всъщност — казал докторът, като я пуснал на земята — не ни остава много път. Тук е краят на селото. Като стигнем нивите и прехвърлим живия плет, няма страшно. Аз ще избързам да намеря откъде да се проврем, а ти ме следвай колкото може по-бързо. Дай си наметката и шапката, ха така. Сега по-лесно ще се движиш.

След малко се намерили зад високия плет и полегнали сред избуялата трева на поляната.

— Уф! — въздъхнала Софи, като се протегнала. — Добре че се отървах от пелерината и от воала. Никак не ми харесва да съм дама.

— Едва отървахме кожите! — възкликнал докторът. — Добре че влязох и подслушах онези двамата. Ако бяхме останали в дилижанса, щяха да ни спипат.

— Не се ли боиш, че може да тръгнат по дирите ни? — запитала Софи.

— Възможно е. Но няма да им дойде на ума, че може да сме тук. Те ни смятат за обирници, разбираш ли? И когато открият бягството ни, ще сметнат, че сме офейкали далеч. Ще изчакаме само да мине дилижансът, после всичко е наред.

— Да — възразила Софи, — но дори да сме на сигурно място, сега не сме по-добре от преди.

— И все пак вече сме много по-близко — отвърнал докторът. — Потърпи. В края на краищата ще успеем.

— Колко изминахме дотук?

— Това е село Шотлейк — обяснил докторът. — Остават ни някакви си осемнайсет мили до Талбътския мост.

— А как ще ги минем? Не мога да ги извървя, докторе, в никакъв случай — цели осемнайсет мили!

— Шт! Приказвай по-тихо — прошепнал Джон Дулитъл. — Може да са наоколо, да ни търсят. Ще измислим нещо, не бой се. Стигнем ли реката, най-лошото ще е зад нас. Но няма да мръднем, докато не мине дилижансът.

— Бедничкият Слъши! — въздъхнала Софи, загледана в луната. — Какво ли става с него… Ще се качваме ли на друг дилижанс, докторе?

— Не. Не бива. Вероятно са предупредили в странноприемницата и кочияшите са нащрек за жена с твоите отличителни белези.

— Ох, дано не ни спипат — казала Софи. — Според мен тук не е съвсем безопасно. Божичко! Чуваш ли, стъпки!

Спотайвали се в края на някакво пасбище. До живия плет, който ги скривал от пътя, имало друг, от дясната им страна — той разделял тяхната поляна от съседната. И там, отвъд втория плет, сега се чували тежки стъпки, които го обхождали.

— Тихо, Софи! — пошушнал докторът. — Не мърдай!

Изведнъж горните клони на живия плет се заклатили и се чуло пращене.

— Докторе — изплашено прошепнала Софи, — разкрити сме. Някой се мъчи да мине през храстите!

Миг-два докторът се колебаел — да се скрият ли, или да бягат. Казал си отначало, че ако е някой, който наистина ги търси, може да не знае точно къде са, и ако си мълчат, да тръгне нагоре по живия плет, където по-лесно ще се провре.

Но пукотът на счупени клони ставал все по-гръмогласен, и то на две крачки от тях. Който и да бил оня, твърдо бил решен да влезе в пасбището точно оттук. Затова докторът шепнешком подканил Софи, скочил и хукнал през ливадата, а бедната тюленка задъхано се клатушкала до него.

Тичали, без да спират. Зад тях живият плет се разтрошил с трясък, а сетне тежките стъпки се понесли подире им.

Явно било, че преследвачът, все едно кой, вече ги настига. Накрая докторът, уплашен, че смятайки ги за разбойници, могат да стрелят без предупреждение, се извърнал да разбере какво става.

И видял, че след тях подтичва не някой друг, а един стар, престарял впрегатен кон!

— Спокойно, Софи — спрял я задъхано докторът. — Изобщо не било човек. Тичали сме за тоя, дето духа… Ей, ама душата ми излезе!

Конят, щом разбрал, че спират, и той забавил ход и приближил на лунната светлина. Бил много дръглив и немощен, а когато застанал до тях, Софи с изумление видяла, че носи очила.

— Небеса! — извикал докторът. — Приятелят ми от Пъдълби. И защо не ми се обади, а си хукнал да ни гониш през полето? Всеки миг очаквахме да ни простреляш в гръб.

— Джон Дулитъл, нима това е твоят глас? — запитал старият кон и отблизо се взрял в лицето му.

— Ами да — отвърнал докторът. — Защо, не ме ли виждаш?

— Като през мъгла — казал впрегатният кон. — От няколко месеца зрението ми се влоши. Като ми даде очилата, виждах отлично. Сетне ме купи нов стопанин и от Пъдълби пристигнах тук. Един ден, като оряхме, паднах по лице и оттогава не ги бива. Направо съм като сляп.

— Дай да ги сваля и да ги погледна — пресегнал се докторът. — Сигурно ти трябва нова рецепта.

Джон Дулитъл свалил очилата на стария кон, вдигнал ги към светлата луна, погледнал през тях и ги повъртял насам-нататък.

— Гледай, гледай! — възкликнал той. — Ами че ти си извил лещите на другата страна. Разбира се, че няма да виждаш! Това дясно стъкло, което съм ти дал, е много силно. То трябва да е точно нагласено. Ей сега ще ги поправя.

— Носих ги на ковача, който ме подковава — обяснявал старият кон, докато докторът въртял стъклата в рамките. — Обаче той само ги чукна да се стегнат, та стана по-лошо и от преди. Откакто съм тук, в Шотлейк, не мога да прескоча да ги видиш, а пък местният ветеринар, то се знае, няма понятие от конски очила.

— Ето, заповядай — поставил ги на носа му докторът. — Стегнах ги здраво, да не се въртят. Сега, надявам се, са както трябва.

— Охо, и още как! — възкликнал старият кон и широка усмивка се разляла по лицето му. — Виждам те като в бял ден. Да, да, съвсем същият си: голям нос, цилиндърът и всичко останало! Като те погледнах, и ми светна. Божичко, виждам всяко тревно стръкче в лунната светлина! Нямаш представа колко е отвратително да си късоглед, ако си кон. Докато пасеш, половината от времето губиш да плюеш дивия чесън, дето си го налапал, без да искаш… О, да, така е! Ти си единственият животински доктор на този свят!

Трета част

Първа глава
Двойникът на злодея

— Свестен човек ли е този — фермерът, за когото работиш сега? — попитал докторът, като се разположил на тревата.

— О, да — отвърнал конят. — Много е добронамерен. Но напоследък почти не работя. Той оре с един по-млад чифт. Аз съм в пенсия, помагам само от време на време. Защото остарях, вече съм на трийсет и девет.

— Така ли? — възкликнал докторът. — Никак не ти личи, много младееш! Трийсет и девет! Виж ти! Всъщност така е, сега си спомням. Ти навършваше трийсет и шест през същата седмица, когато ти дадох очилата. Спомняш ли си тържеството в твоя чест — в зеленчуковата градина, когато Гъб-Гъб преяде с узрели праскови?

— Как да не помня. Ех, какви времена бяха! Милият стар Пъдълби! Какво е това животно, дето го водиш — заинтересувал се конят, когато Софи се размърдала неспокойно в тревата. — Прилича на язовец.

— Не, това е тюлен. Запознайте се: Софи от Аляска. Бягаме от цирка. Тя трябва да се върне в родината си по важна работа и аз й помагам да стигне морето.

— Шт! — обадила се Софи. — Виж, докторе, минава дилижансът.

— Ей, слава богу! — отдъхнал си Джон Дулитъл, когато светлинките изчезнали надолу по пътя.

— Да знаеш с каква мъка сме се добрали дотук — обърнал се той пак към стария кон. — Все трябва да крием Софи, а тя пък трудно върви. Отиваме към реката Кипет, при Талбътския мост. До Шотлейк стигнахме с дилижанса, обаче се наложи да слезем. Тъкмо си блъскахме ума как да продължим, когато ти ни побърка от страх зад оня плет.

— Отивате към Талбътския мост, така ли? Ами че то е лесно. Слушай — разпалил се старият кон, — виждаш ли плевнята, дето се очертава на хоризонта? Вътре има една стара каруца. Няма нищо за впрягане, но пък въжета — колкото щеш. Хайде да идем там, впрягаш ме, натоварваш тюлена и тръгваме.

— Ще си навлечеш беля — предупредил го докторът. — Как тъй ще отмъкнеш каруцата на фермера?

— Той няма и да разбере — успокоил го старият кон и се ухилил иззад очилата. — На излизане само притвори портата и ще върна каруцата там, откъдето сме я взели.

— А как ще се отпрегнеш от въжетата?

— Лесна работа. Ако ги вържеш както ти покажа, ще ги развържа със зъби. Няма да ви отведа чак до края, защото трябва да се върна преди съмнало. Но имам приятел на девет мили по Грантчестърския път, в Редхилската ферма. Нощем е на паша, като мене. Той ще ви закара до моста. И ще се върне, преди да го усетят.

— Верни приятелю — зарадвал се докторът, — голяма глава имаш! Хайде тогава, по-бързо и да ни няма.

Изкачили хълма до плевнята. Намерили старата каруца. Докторът я извлякъл навън. А сетне, като свалил от стената въжетата, които висели вити там, направил нещо като амуниция с помощта на един протрит хамут, захвърлен в яслите. Старият кон влязъл между тегличите, а Джон Дулитъл го впрегнал, като завързал възлите точно както му било обяснено.

Накрая натоварил Софи и поели по ливадата към портата.

Като излизали, Джон Дулитъл изведнъж се сетил:

— А я си представи, че някой ме види, като карам каруцата с този цилиндър? Няма ли да ме заподозре? О, гледай, ей там, в другата ливада има плашило. Ще му взема шапката.

— Донеси цялото плашило — викнал подире му старият кон. — За връщането ще ми трябва нещо като лъжлив колар. Иначе, като ме видят по пътищата сам, може и да ме спрат.

— Добре — отвърнал тичешком докторът.

След малко се върнал с плашилото на рамо. После плътно притворил вратата, та конят само да я бутне и да си отвори, метнал плашилото в каруцата и сам той скочил вътре.

Свалил опърпаната шапка на плашилото и я нахлупил вместо собствения си цилиндър. Седнал на капрата, хванал юздите, подвикнал „Дий-й!“ на стария другар между тегличите и тръгнали.

— Дръж близо пелерината и шапката, Софи — казал й той. — В случай че някой поиска да го качим. Ако се наложи да вземем и друг човек, пак ще трябва да се превърнеш в дама.

— Готова съм да бъда всичко друго, само не и дама — изохкала Софи, като си спомнила гъделичкащия воал. — Но ако настояваш, ще го сторя.

И като управлявал собствената си каруца-дилижанс, в която возел тюленка и плашило, докторът благополучно осъществил следващата част от необикновеното си пътешествие. Подминал неколцина, ала никой не пожелал да го качат. Все пак преживели един тревожен миг, когато край тях препуснал някакъв човек с пищови в кобура на седлото и ги запитал не са ли срещали по пътя си един мъж и една жена, забулена с воал.

Докторът седнал върху Софи, навел се от каруцата и нахлупил шапката на плашилото чак до ушите.

— Зърнах мъж и жена в една нива, на няколко мили оттук — отвърнал той с груб селски глас. — Ама вече са отпердашили още по-нататък.

— Това са само те! — възкликнал човекът и пришпорил коня. — Финч и Грешъм, крайпътните разбойници. Били са в дилижанса до Шотлейк. Но избягаха, преди да ги арестуваме. Обаче ще ги хванем. Лека нощ!

И препуснал в обратна посока.

— Бедният Финч! — възкликнал докторът, когато старият кон продължил по пътя. — Боя се, че още повече го злепоставяме.

— Добре че ви измъкнах от Шотлейк — казал конят. — Този ще вдигне на крак всичко живо.

— Край Шотлейк да ни търсят колкото си щат — успокоил го докторът. — Тъкмо ще имат с какво да се залъгват. Дано само ти не пострадаш на връщане към фермата.

— Не ми се вярва — отвърнал старият кон. — Дори и да ме видят, няма да разберат кой ме е впрегнал. Не се бой за мен. Ще се оправя.

След малко старият работен кон спрял каруцата.

— Това отдясно е Редхилската ферма. Ей сега ще извикам Джо.

Той доближил живия плет край пътя и тихо изцвилил. Долетял звук от копита и другарят му, по-млад от него, подал глава над глогините.

— Водя Джон Дулитъл — прошепнал впрегнатият кон. — Бърза да стигне до Талбътския мост. Ще го отведеш ли?

— Разбира се — отговорил другият.

— Само че с твоя кола — казал впрегнатият кон. — Моята ще трябва да я върна, преди стопанинът ми да е станал. Имаш ли тук наблизо някаква каруца?

— Да, в двора имаме двуколка. По-бърза е от каруца. Прескочи плета, докторе, да ти я покажа.

Преди да е съмнало, направили размяната. Мадам Софи била прехвърлена от талига в елегантна двуколка. Старият впрегатен кон се сбогувал сърдечно с доктора и поел обратно, управляван от плашилото на капрата. В същото време Джон Дулитъл и Софи се носели с голяма бързина към река Кипет.

След време, когато докторът навестил стария си приятел — при обстоятелства, които ще научите по-нататък, — той разбрал какво е станало при самотното завръщане на впрегнатия кон. Някъде по средата на пътя конят пак срещнал оня с пищовите да препуска напред-назад по Грантчестърското шосе и да търси разбойника Робърт Финч. Щом познал каруцата и каруцаря, ездачът спрял и запитал нещо. Каруцарят мълчал. Човекът повторил въпроса. Коларят продължавал да се мъдри неподвижно, без да пророни дума. Накрая ездачът се усъмнил, навел се от седлото и му вдигнал шапката.

Под нея видял лице от слама и парцали!

Ездачът, като разбрал, че е подведен, заключил, че селякът, който карал колата при първата им среща, бил истинският разбойник и че този каруцар-чучело е нова хитрост, с която Финч праща полицията по лъжлива следа. Така към безбройния низ от знаменитите пакости на Финч се добавила нова измислица — само в една нощ се бил преправил първо на жена, после — на плашило!

А сетне, за да се дообърка всичко, същата тази нощ, в два на разсъмване, истинският Робърт Финч спрял и ограбил дилижанса за Ипсуич на сто мили оттам. Това как е прекосил цяла Англия за толкова кратко време все още представлява една от загадките на крайпътните обири. Джон Дулитъл основателно заявил, че е допринесъл за лошата слава на Финч!

Когато стигнал във фермата, старият кон заварил голяма олелия. Из ливадите тичали хора с фенери. Вече знаели, че плашилото го няма, открили, че я няма и старата каруца, нямало го и старият кон. Работниците от фермата забелязали следи от колела надолу по пасбището. Още щом влязъл, старият кон бил обкръжен от тълпа с фенери и пушки — в един глас всички правели догадки и давали съвети. Ала стопанинът, убеден, че сам разбойникът го е отвлякъл с каруцата, не му се разсърдил. И много време след това селските клюкари го наобикаляли в пасбището и го разглеждали с любопитство, защото той бил конят, каран от чучелото-двойник на Финч.

Междувременно докторът и Софи се носели в двуколката към Талбътския мост. И макар че ездачът (това бил помощникът на околийския полицейски началник) препускал подире им с всички сили, не могъл да ги догони, защото били много пред него.

Щом стигнали реката, докторът вдигнал Софи от двуколката и я метнал през моста във водата. Накарал редхилския кон да се върне в стопанството по обиколен път, за да не срещне оня, а той самият прескочил парапета и слязъл на брега. После, докато подтичвал успоредно със Софи, тя с радостно гъргорене се гмуркала, подскачала в реката и ловяла риба на воля.

Втора глава
Към морето по река

Джон Дулитъл и Софи сега се уверили, че най-тежката част от трудното им пътешествие наистина е стигнала до своя край. Тъй или иначе, поне страхът да не ги видят вече не ги тревожел. Когато срещали някой по брега на реката, Софи просто се скривала под водата, докато мине опасността, а докторът се преструвал, че лови риба с върбова пръчка и парче канап.

Чакал ги още дълъг път. Защото, както знаем, пътешествието до Талбътския мост не ги приближило до морето.

Местностите, през които се виела река Кипет, били разнообразни, но все красиви и приятни. Тя минавала ту през равни, обрасли с острица ливади и мочурливи брегове, ту през елшови горички, обрамчили брега, ту край земеделски стопанства с бродове, където добитъкът ходел на водопой. На тия места пътниците или спирали да изчакат нощта, за да не ги забележат, или, ако било дълбоко, Софи плувала под вода, а докторът заобикалял по пътя и я пресрещал по-надолу.

Истина е, че тюленката пътувала с лекота, но на доктора не му било лесно. Стотиците живи плетове, които трябвало да прескача, каменните огради, през които трябвало да се прехвърля, мочурите, които трябвало да прегазва, го принуждавали да се придвижва мъчително и бавно. Софи често трябвало да намалява скорост, да се гмурка лениво и да изчаква, за да напредват успоредно.

— Знаеш ли, докторе — казала му тя по средата на втория ден, когато Джон Дулитъл си поемал дъх на брега, — няма смисъл да вървиш повече с мен. Така ми е лесно, че мога да преплувам останалата част от пътя съвсем сама, не съм ли права?

— Не, не си — отвърнал докторът, като лежал по гръб и съзерцавал върбите над главата си. — Все още не знаем какви препятствия ще има по реката, преди да се влее в морето. Най-добре да запитаме някоя водна птица, както препоръчаха патиците.

В този миг двойка красиви водни бикове прехвръкнали над водата, кацнали на брега и започнали да кълват. Докторът ги повикал и те долетели.

— Кажете, моля — попитал Джон Дулитъл, — колко път има още реката, преди да стигне до морето?

— Като пресметнем всички извивки и завои, още шейсетина мили — отговорили водните бикове.

— Ужас! — възкликнал докторът. — Значи не сме изминали и половината. А през какви местности тече? Този тюлен желае да преплува целия път до морето, а дотам трябва да избягва срещите с хора.

— Още десет мили ще плува спокойно — казали птиците. — Но после идват няколко места, доста опасни за тюлени. Първото е Хобсовата воденица. Тя върви с вода, нали разбираш, та течението е хванато от бент, от яз и от грамадно водно колело. Ще трябва да излезе от водата при воденицата и да влезе пак малко по-надолу.

— Ясно — отвърнал докторът, — това е лесно. А по-нататък?

— По-нататък идва един град. Не е голям, но на самия бряг има фабрики. За да върти машините, реката се вкарва в тръби и ако Софи хлътне в някоя тръба, машините ще я намачкат.

— Разбирам — кимнал докторът. — Трябва значи да заобиколим града по тъмно.

— Заобиколете го отдясно, в северна посока — посъветвали водните бикове. — От другата страна живеят работниците и къщите им се простират надалеч. После ще вървите спокойно, докато наближите морето. Там стигате друг един — пристанищен град. През града тюленът не може да плува, защото реката образува многобройни водопади и бързеи тъкмо където къщите са прилепени една до друга. Така че забележите ли града, пак излизате на суша и тръгвате към северната част на морския бряг, през по-усамотени местности. Не ви остава много път, обаче е стръмно — нататък брегът е висок и скалист. Ако минете и пристанището, без да ви усетят, вече сте в безопасност.

— Много благодаря — казал докторът. — Тези сведения са от голяма полза. А сега май ще трябва да вървим.

Водните бикове пожелали на Джон Дулитъл успех и се върнали да търсят храна, докторът продължил по речния бряг, а Софи — по реката. Стигнали Хобсовата воденица по здрач. Щом докторът огледал постройката, за да се увери, че всичко е спокойно и няма никой, Софи излязла на сушата, провлякла се с клатушкане през няколко ливади и влязла пак в реката, под воденицата. Изчакали луната и на нейната светлина, достатъчна за доктора да вижда къде стъпва, продължили надолу.

Когато наближили фабриките, упоменати от водните бикове, Джон Дулитъл заръчал на Софи да остане в реката и ако мине някой, да се скрие отдолу, а сам той влязъл в града да поогледа и да купи храна.

В този късен час магазините били затворени, но все пак взел сандвичи и плодове от един хотел. Като ги плащал, установил, че е почти без пари. Всъщност имал колкото да напазарува. Но понеже парите открай време много-много не го занимавали, не се разтревожил. И като дал последните два пенса да му лъснат обувките — ужасно били кални от газенето през мочурищата — тръгнал да търси път, по който да заобиколят града.

Разстоянието, което тюленката трябвало да измине по суша, се оказало голямо. Накрая все пак намерил излаз през няколко съседни езерца, блатисти ливади и един поток, който се вливал в Кипет на две мили оттатък града.

Докато се върне при Софи, нощта преваляла, та се разбързали да стигнат пак реката, преди да съмне.

Когато отново пуснал Софи във водата, Джон Дулитъл решил да дремне, преди да продължат. А пък и Софи била изморена, макар че нямала търпение да тръгнат час по-скоро. Той помолил водната кокошка, която гнездяла на брега, да се оглежда и да ги разбуди, ако се появи опасност, а после и двамата заспали — Софи във водата, с глава опряна на някакъв пън, а докторът — облегнат на една върба.

Слънцето се било вдигнало високо в небето, когато бил разбуден от птицата, която го теглела за ръкава.

— Един фермер кара впряг през ливадата — прошепнало пилето. — Сега ще мине оттук. Теб може да не те забележи, но Софи ще я види непременно. Накарай я да скрие глава под водата. Хърка като ерихонска тръба и не се пробужда.

Докторът наредил на Софи да изчезне под водата, опасността се разминала, а после тръгнали отново и през целия ден и цялата следваща нощ пътували към морето.

Постепенно пейзажът се променял и ставал по-различен от всичко, през което минали дотук. Околните просторни зелени ливади, в които пасели овце, се нагъвали и се вдигали в хълмове и падини. А накрая, на другата вечер, пред тях в далечината заблещукали светлините на пристанищния град. От двете им страни земята стръмно се извисила към скалите, които се надвесвали над Бристолския канал.

Надолу по течението, по двата бряга на реката минавали шосета, които водели към града. По тях от време на време изтрополявали дилижанси и карети, запътени към пристанището.

Нашите пътешественици сметнали за по-благоразумно вече да се отделят от водата, измъкнали се оттам и тръгнали нагоре.

Докторът накарал Софи да си сложи шапката, а всеки миг бил готов да й метне и пелерината, защото имали да пресичат много пътеки и да минават край не една и не две фермерски къщи.

Оставала им една миля, за да се изкачат до хребета на високия хълм и най-сетне да видят морето под скалистия бряг. Без да се отклоняват от посоката, която ги водела по-далеч от плевните и падините, те напредвали неотклонно и бавно. В този хълмист край срещнали много каменни огради. Да ги прескача на доктора му било лесно, но колкото и да били ниски, за Софи те били препятствия, през които трябвало да я пренася.

Софи не се оплаквала, ала изкачването я изморявало. Накрая, когато стигнали до върха и морският вятър облъхнал лицата им, Софи била толкова изтощена, че не можела да направи нито стъпка.

До ръба на скалите оставали стотина крачки. От близката сграда долитали развеселени мъжки гласове и докторът се разтревожил, че могат като нищо да ги хванат — тъкмо когато свършвали дългия си път. А понеже бедната Софи била изнурена до смърт, решил, че не остава друго, освен да я понесе на ръце.

Докато я увивал в наметката, вратата на къщата се отворила и оттам излезли двамина. Той бързо грабнал тюленката и залитайки, хукнал към ръба на скалите.

— О! — възкликнала Софи, като изминали няколко крачки. — Виж, докторе, морето! Колко прохладно и сияйно е на лунната светлина! Морето, най-сетне моето море!

— Да, това е и краят на мъките ти, Софи — изпъшкал докторът, като се спъвал запъхтяно. — Поздрави стадото, когато стигнеш до Аляска.

От ръба докторът погледнал долу в бездната — дълбоките солени води се блъскали и виели във въртоп.

— Сбогом, Софи — изрекъл той задъхано. — Сбогом и на добър час!

А после — с последни сили — запратил Софи през скалите в Бристолския канал.

Тюленката се превъртяла, извила се във въздуха и полетяла надолу — наметката и шапката, свлечени от завихрения въздух, бавно се понесли подире й. Когато стигнала водата, докторът видял бялата пяна да се свива над нея и до ушите му достигнал далечен плясък.

— Най-сетне! — възкликнал той и отрил с кърпа морното си чело. — Слава богу! Успяхме най-накрая. Вече мога да съобщя на Матю, че Софи стигна до морето и аз не влязох в затвора!

В този миг го полазили ледени тръпки. Нечия тежка ръка се стоварила изотзад върху рамото му.

Трета глава
Сър Уилям Пибоди

Джон Дулитъл се извърнал бавно и видял един грамаден мъж, който го стискал за яката. Облечен бил в моряшка униформа.

— Вие кой сте? — попитал докторът.

— Брегова охрана — отвърнал оня.

— А какво искате? Пуснете ми палтото.

— Арестуван сте.

— За какво?

— За убийство.

Преди да е дошъл на себе си от удивление, докторът забелязал, че по склона откъм самотната сграда, която вече бил видял, прииждат хора. Когато приближили, разпознал двама мъже и една жена.

— Пипна ли го, Том?

— Да. Пипнах го на местопрестъплението.

— А какво беше то?

— Жена — отвърнал граничарят. — Хванах го тъкмо когато я преметна от скалите. Джим, тичай долу до поста и пускайте лодките. Може пък да я спасите. Макар че се съмнявам. Аз ще го отведа в затвора. Ти ела там или ми прати дума, ако откриеш нещо.

— Съпругата му е била — обадила се жената и погледнала към доктора с ужас и страх. — Да я убиеш! Синя брада[1] такава. Може да е някой турчин бе, Том, от Константи… уф, как се викаше. Те тъй си хвърляли жените във Фосфора, като ги утрепят.

— Ами, турчин, дрън-дрън! — троснал й се морякът. — Приказна на английски.

— Още по-срамно — развикала се жената, — много по-срамно, щом не му е в кръвта — горкинката! — Тя надникнала в бездната и потреперила. — Дано я намерят. Май нещо плува долу. Бедната! С това поне теглото й свършва. Сега й е по-леко, отколкото като му е била жена на този грубиян!

— Не ми беше жена — обадил се докторът мрачно.

— Тогава коя беше? — запитал постовият. — Че беше жена, беше, видях те как я мъкнеш на ръце.

При тези думи докторът, като размислил, решил да пази мълчание. Вече го били арестували и накрая сигурно трябвало да си признае, че е хвърлил в морето Софи. Но сметнал за благоразумно сега да мълчи, а да разкаже станалото, като го изправят пред съда.

— Коя беше? — повторил постовият. Докторът продължавал да мълчи.

— Булката му, коя друга? — не спирала жената. — Гледай му очите какви са проклети. Басирам се, че има още поне пет-шест жени — затворил ги е някъде, да си чакат смъртта, бедничките.

— Ако иска, ще ти отговори — обадил се постовият. И като се обърнал към доктора, заявил важно: — Длъжен съм да ви предупредя, че всяка дума може да послужи за обвинение срещу вас самия. А сега да вървим в съда.

Добре че било много рано. След като прекосили хълмовете и най-сетне влезли в града, докторът се зарадвал, че улиците са безлюдни. Жената останала горе. А Джон Дулитъл и пазачът му стигнали съдилището, без някой да ги види.

Тъкмо влизали в полицейския участък и Джим, другият постови, дотичал при тях — на ръката му висяла мократа пелерина на Софи и пръстите му стискали шапката й.

— Тялото не го открихме, Том, но дрехите й плуваха в подножието на скалите. Джери Бъкли остана да търси с лодката. А тези ги донесох, защото може да потрябват.

— Да, ще ми трябват за доказателство — отвърнал другият и взел дрехите. — Ти най-добре се връщай и продължавайте да търсите. Аз идвам веднага щом заключа затворника.

Въвели бедния доктор в участъка и след като записали името му и другите необходими данни в голямата полицейска книга, хвърлили го в една тясна килия на хляб и вода и го оставили насаме с мислите му.

След малко, като утихнал шумът от блъскането на врати и трясъкът на резето в ключалката, докторът видял сивкавата светлина на утрото да прониква през малкото зарешетено прозорче до лакътя му.

— Ех, ех! — въздъхнал той, оглеждайки голите каменни стени. — Ето ме пак в затвора! Прибързано се зарадвах. Интересно, Матю бил ли е в тази тъмница?

Когато утринното слънце огряло квадрат от стената, той забелязал някакви букви и други знаци, издълбани в камъка от предишни затворници. Пристъпил и ги разгледал. Сред тях открил две разкривени „М. М.“.

— Да — казал, — Матю и той е бил тук. И май е бил горд от това. Тъй, тъй, странен е този свят.

Взел хляба, който му оставили, разчупил го на две и хапнал няколко залъка. Бил много гладен.

— Чудесен хляб! — промълвил. — Още топъл. Да не забравя да питам тъмничаря откъде го купуват. Пък и леглото е отлично — добавил, като понатиснал дюшека. — Ще взема да полегна. Не помня вече откога не съм спал като хората.

Свалил си палтото, навил го за възглавница и се опънал.

Към десет сутринта, когато полицейският началник влязъл в килията заедно с един строен белокос господин, заварили затворника, изтегнат на леглото, да спи и да хърка оглушително.

— Хм! — обадил се тихо възрастният човек. — Не ми изглежда кой знае колко опасен, как мислите, господин началник?

— А! — поклатил глава оня. — Това идва да ни покаже, сър Уилям, докъде води престъпният живот. Само закоравял убиец може да спи тъй дълбоко, след като е запратил бедната си жена на дъното на морето!

— Бих искал да остана за малко насаме с него — казал по-възрастният. — Елате след петнайсет минути. И ще замоля да не се знае, че съм идвал тук — поне засега.

— Разбрано, сър Уилям — отговорил началникът. Излязъл и заключил вратата отвън.

Тогава белокосият господин се навел над леглото и останал известно време загледан в кроткото лице на доктора. После го побутнал леко по рамото.

— Дулитъл — казал, — ей, Джон, събуди се!

Докторът бавно отворил очи и се вдигнал на лакът.

— Къде съм? — сънливо запитал той. — А, да, разбира се, в затвора. — После се вторачил в човека до себе си. Накрая по лицето му се разляла усмивка.

— О, небеса! Сър Уилям Пибоди! Здравей, здравей, Уилям! За бога, как попадна тук?

— С още по-голямо основание аз ще запитам ти как попадна тук! — отвърнал посетителят.

— Еййй! — провикнал се докторът. — Не съм те виждал от петнайсет години. Чакай, последния път здравата се скарахме, помниш ли? Спорехме за и против лова на лисици. Ти най-после отказа ли се от това?

— Не — отговорил сър Уилям. — Ловувам два пъти седмично. За повече не ми остава време — имам съдебни задължения и друга работа. От пет години съм мирови съдия.

— Не, на това трябва да му се сложи край! — решително заявил докторът. — И то веднъж завинаги! Приказвай си колкото щеш, но лисицата е онеправдана. Една лисица срещу дванайсет кучета! И от къде на къде я преследвате? Лисицата има равни права и с теб, и с мен. На нищо не прилича: шайка възрастни, възседнали коне, с една сюрия кучета, препускат през полето подир бедното дребно диво животинче!

Възрастният господин приседнал на леглото край доктора, отметнал глава и се залял от смях.

— Все същият стар Дулитъл! — кискал се той. — Няма друг като тебе! В затвора, обвиняван в убийство, и първото, с което ме подхваща, когато идвам да го посетя, е да се дърля за лова на лисици. Откакто те познавам, Джон — още от чорлаво учениче, като гледаше буболечките с лупа, — не си се променил. Слушай, не идвам да се караме за правото на лисиците. Вече ти казах — аз съм М. С. След един час ще те изправят пред мен на разпит. Сега искам да чуя твоята версия. Обвиняват те, че си убил съпругата си. Случайно забелязах името ти в полицейския регистър. Доколкото те зная, не се съмнявам, че като нищо можеш да убиеш жената, която е била достатъчно безумна да те вземе за мъж. Онова, което не мога да повярвам, е, че изобщо си се женил. Какво е станало всъщност? Казаха, че те видели да хвърляш някаква жена в морето.

— Не беше жена — отвърнал докторът.

— А какво беше?

Докторът погледнал надолу към краката си и се размърдал смутено, като провинен ученик.

— Тюленка — обадил се накрая, — циркова тюленка, преоблечена като жена. Отнасяха се с нея лошо. И тя искаше да избяга, да се върне в Аляска при своите близки. Аз й помогнах. Изпотрепах се, докато я домъкна по тоя дълъг път чак от Ашби. Принудих се да я преоблека като жена, за да не будим подозрение. Целият цирк хукна подире ми. А после, когато най-сетне я довлякох тук, до брега, и я пуснах в морето, за да се върне в родните води, един от твоята брегова охрана ме видя и ме арестува. Какво смешно има?

Сър Уилям Пибоди, който едва се сдържал, докато слушал разказа на доктора, сега се превивал от смях.

— Още като казаха, че била жена ти — задавено изрекъл той, като се посъвзел, — усетих, че тук нещо ми намирисва. И съм бил прав! Отвратително вониш на риба.

— А на какво друго да мирише една тюленка? — озъбил му се докторът. — През половината път трябваше да я нося на ръце.

— Като дете си, Джон! — поклатил глава сър Уилям и отрил веселите сълзи от очите си. — А сега ми кажи: на кое място по пътя ви забелязаха — теб и дамата, с която тайно си побягнал? Защото лесно ще те оневиня от обвинението в убийство на съпруга, но трудно ще те оправдая от обвинението в кражба на тюлен. Дали не са те проследили дотук, как смяташ?

— О, не. Циркаджиите ни изоставиха веднага след Ашби. После, в Шотлейк, ни взеха за крайпътни разбойници и доста ги смутихме в дилижанса. Обаче след това никой не ни заподозря чак до… до…

— Докато метна любимата си от скалите — довършил сър Уилям. — Някой видя ли те, като те водеха насам?

— Не — казал докторът. — Тук никой нищо не знае, освен тримата от бреговата охрана и някаква жена, май беше съпруга на единия. Когато ме доведоха в затвора, улиците бяха още пусти.

— Чудесно — успокоил се сър Уилям, — тогава ще го оправим. Ще постоиш тук, докато уредя да се оттегли обвинението. А после колкото може по-скоро бягай от нашия край.

— А момчетата от охраната? — запитал докторът. — Още ли търсят тялото?

— Не, отказаха се — отвърнал сър Уилям. — Донесоха пелерината и шапката на жертвата ти. Само това намерили. Ще обясним, че просто си изхвърлил вехтории в морето, което е отчасти вярно. Когато им разправя другото, ще си мълчат, ала и да се разприказват, не ми се вярва да стигне до твоите от цирка. Обаче, Дулитъл, много те моля, не ми мъкни повече менажерии, за да ги хвърляш от нашите скали, разбрахме ли се? Не мога да те отърва, ако ти стане навик. А ще навредиш и на цирка. Сега почакай — отивам да уредя въпроса официално и пуснат ли те, дим да те няма от нашия край. Разбрахме ли се?

— Ясно — казал докторът. — Благодаря ти. И все пак, Уил, за лова на лисици. Я си представи, че ти си лисица!

— Не, стига — скочил сър Уилям. — Да не почваме пак отначало, Джон! Ето, полицаят се връща. В нашия край гъмжи от лисици. Трябва да ги намалим.

— Затворът ви тук е наистина много приятен, Уил — заявил докторът, когато полицаят отварял вратата. — Благодаря за посещението.

Щом сър Уилям и началникът на полицията си отишли, докторът тръгнал напред-назад из килията, да се поразтъпче. Сетил се за своите и се запитал как ли се оправят там без него. Все още обмислял идеята на животните си за нов цирк, когато — след около половин час — един стражар отворил вратата и застанал там, усмихнат и учтив.

— Началникът ви поздравява, господин докторе — казал той, — и моли да го извините за станалата грешка. Вината не е наша. Задържала ви е бреговата охрана. Постъпили са много, много необмислено. Обвинението срещу вас се оттегля, господине, свободен сте да вървите, където пожелаете.

— Благодаря — усмихнал се докторът. — Тогава тръгвам. Тъмницата ви е чудесна — най-хубавата, в която съм попадал. Предайте на вашия началник, че не е нужно да се извинява. Наспах се отлично — много добре е проветрено. Великолепно ще е за писане — спокойно е и въздухът е чист. За жалост, чака ме важна работа и няма как да остана. Желая ви приятен ден.

— И на вас също, господине — поклонил се стражарят. — Изходът е в края на коридора.

На портала докторът внезапно спрял.

— Ох, боже мой! — възкликнал. — А с какво ще платя дилижанса до Ашби? Ще поискам заем от сър Уилям.

И се върнал обратно. Ала в канцеларията на полицейския началник му обяснили, че мировият съдия отишъл на лов и го очаквали на другата сутрин.

Пак тръгнал да излиза. Но на портала отново се спрял.

— Да бях си взел поне остатъка от хляба — сетил се той. — Мой си е в края на краищата и ще ми трябва, ако поема назад към Ашби без пукната пара.

Забързал към килията.

Вътре някакъв стражар я разтребвал.

— Прощавайте — казал му докторът. — Не искам да ви преча на метенето. Идвам само да прибера нещо, което съм забравил. А, ето го моето хлебче! Благодаря. Хлябът ви тук е много вкусен.

И като се осведомил в канцеларията на полицейския началник за името на пекаря, който им доставял хляба, Джон Дулитъл се понесъл навън, към свободата, с половината хляб под мишница.

[1] Прозвище на рицаря Раул, герой от приказка на Шарл Перо. Седмата съпруга на Синята брада отключва една тайна врата и вътре открива телата на предишните му жени. В това време пристига брат й и я спасява. — Б.пр. ↑

Четвърта глава
Лисицата Билкана

Беден, ала щастлив, докторът прекосил пристанищния град и стигнал до пазарния площад, в самия център. На това място се кръстосвали три главни шосета: северното, южното и източното.

След като се порадвал на кметството — красиво и старинно здание, — докторът се запътил към източното шосе. Но подир няколко крачки спрял и се размислил. Решил, че ще е по-разумно да не се връща в Ашби по пътя, по който е дошъл.

Затова свърнал на юг, с намерение да се добере до Ашби от другаде, иначе нищо чудно да го разпознаели хората, с които бил в дилижанса или в шотлейкската странноприемница.

Утрото било ведро. Слънцето греело, цвърчали врабчета; в такова време, с половин топъл хляб под мишница, изпълвала го радост от живота.

Скоро оставил зад гърба си града и навлязъл в открито поле. Към пладне стигнал до един кръстопът, а на табелката, насочена към хубав междуселски път, пишело:

„Към Апълдайк, десет мили“.

— Приятно пътче — казал си докторът. — В моята посока е. Името, и то е благозвучно.

И макар да бил още близо до пристанищния град, поел на изток към Апълдайк.

По едно време огладнял и се огледал за ручеи, за да преглъща хляба с бистра вода. От дясната му страна местността се спускала в дере, обрасло с дървета и храсти.

— Там долу сигурно тече поток — решил докторът. — Великолепна местност!

Прекачил се през оградата и се понесъл по ливадата, надолу към дерето.

За поточето познал; а бреговете му, засенчени от дървета, били най-привлекателното място за отмора. Докторът се напил с вода, въздъхнал благодарно, отпуснал се на тревата в подножието на един кичест дъб, измъкнал хляба и започнал да яде.

Наблизо забелязал да подскача скорец и му хвърлил трошици. Докато птичката кълвяла, докторът видял, че на едното й крило му има нещо, прегледал го и установил, че перата са слепнали с катран. Катранът се бил втвърдил, затова и крилото не се отваряло тъй както трябва. Джон Дулитъл веднага го оправил и птичката отлетяла. Като се наобядвал, на доктора му се приискало, преди да тръгне, да отпочине малко в това приятно кътче. Облегнал се на дъбовия ствол и скоро се унесъл, приспан от бълбукането на потока.

Когато отворил очи, видял четири лисици — майка с трите си малки — да седят търпеливо и да го чакат да се наспи.

— Здравей — обадила се лисицата. — Аз съм Билкана. То се знае, много съм слушала за тебе. Но не си и представях, че си в нашия край. Канех се да дойда чак в Пъдълби да се видим. Страшно се радвам, че те срещам. Един скорец ми каза, че си тук.

— О — казал докторът, — приятно ми е. Мога ли да ти помогна с нещо?

— Едно от моите деца — кимнала лисицата към трите пухкави мъничета, които благоговейно се кокорели към великия доктор, — на едно от децата му има нещо на предните лапи. Прегледай го, моля ти се.

— Веднага — съгласил се великият доктор. — Ела насам, приятелю.

— Не може да тича — започнала да обяснява майката, докато Джон Дулитъл, сложил мъничето на скута си, внимателно го опипвал. — Едва отърваваме кожите с тоя негов ход, когато ни подгонят хрътките. Другите тичат като вятър. Можеш ли да разбереш какво му е?

— Да, разбира се — промърморил замислено докторът, който сега държал лисичето по гръб на коленете си, с четирите му едри лапи, вирнати нагоре. — Има плоско стъпало. Само това. Мускулите на възглавничките отдолу не са стегнати колкото трябва. А без яки мускули лапите не загребват земята. Ще трябва да се упражнява сутрин и вечер. Ще го караш да се вдига на пръсти — ето така. Едно, две! Едно, две! Едно, две!

Докторът станал и показал упражнението, което при човека укрепва свода на ходилото, а при лисицата развива мускулите на лапата.

— Като го прави по трийсет-четирийсет пъти всяка сутрин и всяка вечер, бързината му скоро ще се увеличи — обяснил докторът.

— Благодаря ти много — зарадвала се лисицата. — Ужасно мъчно карам децата си да вършат някои неща редовно. Чуваш ли какво ти казва докторът, Глухарче: сутрин и вечер по трийсет пъти ще се вдигаш на пръсти, колкото можеш по-високо. Не желая деца с плоски стъпала. Родът ми винаги е бил… Майчице! Слушайте!

Лисицата майка занемяла, красивата четка на опашката й щръкнала нагоре разтреперана, тя вдигнала нос, а в широко разтворените й очи се четял ужас. В последвалата тишина, отвъд падината, далеч на североизток се разнесъл оня страховит звук, който кара всяко лисиче сърце да замира.

— Рогът! — прошепнала тя, а зъбите й тракали от страх. — Излезли са! Това е л-л-л-овджийският рог!

Докато наблюдавал разтрепераното същество, Джон Дулитъл си припомнил оня случай, от който за цял живот намразил лова на лисици — когато срещнал старата лисица, проснала се полумъртва от изтощение под къпиновия храст.

Рогът прозвучал отново и бедната лисица започнала да се върти край малките си като луда.

— О, но какво да сторя? — охкала тя. — Децата ми! Ако ги нямаше, може би щях да се изплъзне от хрътките. О, защо ги доведох посред бял ден при тебе? Боях се да не те изпусна, ако изчаквам да се стъмни. А сега дирята ни личи чак от Широките поляни, та дотук, като носа на твоето лице. И точно в посоката на вятъра. Каква глупачка съм! Какво да сторя? Какво да сторя?

Когато рогът прозвучал за трети път, по-звучно и още по-близко, съпровождан от лай на хрътки в гонка, лисичетата се скупчили до майка си и се мушнали под нея.

Решителност се изписала по лицето на доктора.

— Сигурно са от Дичъм — кучкарникът им е оттатък Халамова нива. Може да са и от Уилтбъро, до хълма Бъкли — и те ловуват понякога насам. Но вероятно са от Дичъм — най-силната сюрия в тоя край. Миналата седмица ме бяха погнали. Ала сестра ми кръстоса дирята си с моята под Фентънския мост, хукнаха подир нея и я хванаха. Ето го пак този рог! О, каква съм глупачка, да изведа децата посред бял ден!

— Не бой се, Билкано — казал докторът. — Ако ще да са и дичъмските, и тия от Уилтбъро вкупом, днес няма да ви хванат — ни теб, нито децата. Малките, скачайте в джобовете ми, хайде, влизайте, приятелчета, така. А сега ти, Билкано, мушкай се под палтото ми. Браво, проври се по-назад, към гърба. Краката и опашката — във вътрешните ми джобове. Сега, като се закопчая — ей така — изобщо не се виждаш. Стига ли ти въздухът от вътре?

— Дишам спокойно — отвърнала лисицата. — Но какво, като не се виждам? Хрътките ще ни надушат, те винаги така ни хващат — носовете им са страшни.

— Да, зная — съгласил се докторът. — Обаче хората не могат да душат. С хрътките ще се оправя. Само хората не бива да ви забележат. Сега се вкаменете и четиримата — не мърдайте, не се опитвайте да бягате, каквото и да става.

След това Джон Дулитъл, с палто, издуто от лисици, се изстъпил в малката просека насред гористата долчинка и зачакал да връхлетят дичъмските хрътки, поели по лисичата следа.

Шумотевицата от хрътки, хора, рогове и коне идвала все по-наблизо.

Скоро, надничайки през сплетения клонак на своето скривалище, докторът видял първите хрътки да се очертават горе на хребета. Предводителите им спрели за миг и подушили вятъра. А после в индийска нишка се втурнали надолу към долчинката. През хребета подир тях полетяла цялата сюрия, а по петите на хрътките препускали ловците в червени жакети, на расови бързи коне.

Пред ловците яздел мъж, възрастен, сух и белокос — сър Уилям Пибоди, повелителят на хрътките. По средата на стръмнината той се извърнал от седлото и викнал на мъжа зад него, яхнал сива кобила:

— Джоунс, отправят се към гъсталака. Спри водачите, да не се втурват вътре, преди да сме го обградили. Извикай Гелъуей, той е много пред тях. Внимавай да не подгони лисицата от другата страна, викни Гелъуей!

Оня на сивата кобила препуснал напред, размахал дълъг камшик и закрещял:

— Гелъуей! Тук, Гелъуей!

През листата докторът видял, че кучето водач е съвсем близо. Ала безупречно дресиран да се подчинява на своя стопанин, на два-три метра от дърветата Гелъуей забавил ход, замръзнал на място, изръмжал и излаял към другите да отидат при него.

През хребета прииждали ловците — охранени пастори на късокраки дебели коне, селски благородници на кранти, дами на елегантни, изящни, чистокръвни кобили — големците от окръга.

— Боже мили! — възкликнал докторът. — Къде се е чуло и видяло по-детинско нещо? И всичко това за една бедна мъничка лисица!

Хрътките, насочвани от мъжете с дълги камшици, започнали да се разпръскват с лай около гъсталака, хората крещели и си подвиквали един на друг, вдигнала се неописуема врява.

— Ще я пипнем! — изревал един шишкав фермер от своето пони. — Кучетата я заградиха, а дирята спира дотук. Ще я убием! Джоунс ей сега ще ги пусне в гъстака. Ще я убием!

— О, не, няма да я убиете! — промърморил докторът, а по лицето му пак се изписал гняв. — Поне днес не, шишко такъв, не и днес!

Хрътките, нетърпеливи и напрегнати, душели и подтичвали напред-назад в очакване на знака да се втурнат в горичката и да сложат край на лова.

Екнала командата и те се хвърлили в гъстака от всички страни. Джон Дулитъл стоял в своята просека, с ръце върху джобовете, и нервно се оглеждал да не изпусне появата на кучетата. Ала не знаел от кой край е влязла лисицата и къде е оставила диря. Но неочаквано, преди да се усети, четири тежки хрътки скочили на гърба му и той се свлякъл на земята, притиснат под купчина лаещи, разбеснели се псета. Като ритал и блъскал с лакти, докторът успял да се вдигне.

— Махайте се! — викнал той на кучешки. — Отведете ловците далече оттук. Тази лисица е моя!

Щом чули да им се говори на техния език, хрътките веднага разбрали кой е дребният човечец, когото съборили на земята.

— Ужасно съжалявам, докторе — обадил се Гелъуей, красиво куче с широки гърди и с кафеникаво петно над едното око. — Откъде да знаем, че си ти? Метнахме ти се изотзад. Защо не ни викна, докато бяхме оттатък?

— Ами то беше невъзможно! — раздразнено отвърнал докторът и отблъснал една хрътка, която му душела джоба. — Беше невъзможно, защото твоите глупаци вдигат страхотен шум! Внимавай, ето ги и ловците. Не бива да видят, че душите край мен. Извеждай сюрията оттук, Гелъуей, бързо!

— Разбрано, докторе. Но аз надушвам повече лисици в джобовете ти.

— Цяло семейство са — обяснил Джон Дулитъл. — И всичките смятам да си ги запазя.

— Дай ни поне едничка, докторе! — примолил се Гелъуей. — Подли животинки. Изпояждат и зайци, и пилета.

— Не — дръпнал се докторът. — Не мога. Нали и те трябва да се хранят с нещо? А вас ви угояват наготово. Махайте се, и то веднага!

В този миг се появил сър Уилям Пибоди.

— О, небеса! Дулитъл! — възкликнал той. — Още ли не си се пръждосал? Видя ли нашата лисица? Хрътките изтичаха тук, в тази падина.

— Нямаше да ти кажа и да бях я видял, Уил — отговорил докторът. — Знаеш какво мисля за лова на лисици.

— Странни същества! — промърморил сър Уилям, вгледан в кучетата, които се суетели из гъсталака. — Не е възможно да са изпуснали следата. Втурнаха се насам толкова уверено. Чудна работа! Небеса! Сега разбрах какво е: вървели са по рибята ти миризма — тюлена! Мили боже!

В същия миг ловците му викнали, че хрътките са надушили друга следа и са се втурнали на юг. Сър Уилям, който бил слязъл от коня, отново го яхнал.

— Върви по дяволите, Дулитъл! — изкрещял той. — Подвел си хрътките. Защо ли те извадих от затвора!

Няколко хрътки, които още се лутали из гъсталака, сега изчезвали като привидения. Едно от лисичетата се размърдало в джоба на доктора. Сър Уилям вече пришпорвал коня.

— Олеле, пак забравих! — възкликнал докторът. — Този фунт ми трябва. Хей, Уил!

И Джон Дулитъл, с джобове, издути от лисичета, изхвръкнал от гъсталака подир предводителя на лова.

— Слушай, Уил! Ще ми заемеш ли един фунт? Нямам с какво да се прибера в Ашби.

Сър Уилям се извърнал на седлото и дръпнал юздата.

— Пет съм готов да ти заема, дори десет, Джон — казал съдията, — само най-сетне да се махнеш от нашия край и да не ми подвеждаш кучетата. Дръж!

— Благодаря ти, Уил — взел докторът парите и си ги пуснал в джоба върху едно лисиче. — Ще ти ги върна с пощенски запис.

Сетне застанал в края на гъсталака и изчакал ловците, които си подвиквали и препускали, да изчезнат на юг от хоризонта.

— Детински спорт! — прошепнал. — Какво му харесват? Направо не разбирам. Възрастни хора препускат из полето на коне, вряскат и надуват тенекиени рогове, тичат подир едно нещастно диво животинче. Детинска работа!

Пета глава
„Обезопасителен вързоп Дулитъл“

Докторът се върнал край потока в прикритието на дърветата, извадил лисиците от джобовете си и ги пуснал на земята.

— Знаеш ли, Джон Дулитъл — казала Билкана, — чувала съм, и то не веднъж, че си велик човек, но чак сега разбрах каква прекрасна личност си бил. Не зная как да ти благодаря. Преизпълнена съм… Глухарче, махай се от водата!

— Няма за какво да благодариш — прекъснал я докторът. — Всъщност самият аз с голямо наслаждение пързулнах стария Уил Пибоди, нищо, че ми даде пари. Нямаш представа откога го възпирам от лова на лисици. Той реши, че съм объркал хрътките с моята следа.

— О, не можеш да ги излъжеш тези хрътки — казала лисицата. — Гелъуей, грамадният звяр, с който ти разговаряше, е страхотия! Има безгрешен нос! Хване ли дирята ти — загубен си.

— Но теб са те преследвали и друг път, не е ли така? Значи все пак не всякога залавят плячката.

— Така е. Понякога успяваме да се изплъзнем, но само ако имаме щастие с времето или с нещо друго. От всичко най-важен е вятърът. Ако ни хванат миризмата откъм посоката на вятъра и тръгнат срещу него, не е възможно да се отървеш, освен ако е гористо и си толкова далеч, че да завиеш и да минеш зад тях, където вече ти хващаш тяхната, а не те твоята миризма. Но полята най-често са голи и те ни забелязват.

— Хм. Разбирам — кимнал докторът.

— А друг път — продължила лисицата — вятърът сменя посоката си в разгара на гонитбата. Но къде такова щастие! И все пак веднъж тъй се измъкнах. Беше октомври, влажно — любимо време за ловците. Подухваше леко. Пресичах ливадите до Торповата ферма, когато ги чух. Щом разбрах откъде идват, видях, че съм срещу вятъра, и то на равно, открито поле — направо невъзможно да им се изплъзна. Околността я познавах и като хукнах, казах си: „Тофъмския върбалак! Само той ще ме спаси!“. Този Тофъмски върбалак е обширна, зашумяна местност, изоставен стар ловен резерват на петнадесетина мили на запад. Между мене и него имаше само голи поля и хълмове. Стигнех ли го обаче, спасявах се, защото е обраснал в храсталак, гъст и преплетен — нито човек, ни кон може да се вмъкне вътре, а пък и прекалено голям е, за да се обгради от хрътките. Та, казвам, плюх си на петите да взема преднина. Хрътките тозчас ме забелязаха. А ездачите ревнаха: „Ето яяя!“. И се втурнаха подир мене като истински дяволи. Последва безкрайно, упорито, шумно, жестоко гонене — петнайсет мили! Откъм тази страна на Тофъмския върбалак няма прикритие, освен няколко ниски каменни огради. Лисицата не е чак толкова без ум, че да се прислонява там. Аз само ги прескачах и всеки път, щом върхът на опашката ми се вдигнеше над тях, ловците ревваха: „Ето яяя!“. На около три мили преди върбалака ме стегна сърцето. Очите ми се замъглиха и взе да ми се мержелее. Спънах се о един камък. Станах и кретах нататък. Вече наближавах, но нямах сили. Бях тичала прекалено бързо.

Лисицата Билкана замълчала, присвила уши, полуотворила уста, втренчила поглед. Сякаш отново виждала оня страшен ден, безкрайната, ужасна гонитба, в чийто край, досами спасителното убежище, усещала как силите я изоставят, а хрътките на Смъртта я гонят по петите. След малко продължила приглушено:

— Знаех, че загивам. Хрътките ме настигаха, без следа от умора. Но изведнъж вятърът смени посоката! „Ах! — казах си. — Да имаше наблизо ров или храсталак! Ще им се изплъзна!“ Но на открито, то се знае, дирята е почти без значение. Продължих да се влача напред. Изведнъж отляво съзрях хребет. На върха имаше орлова папрат — нисичка, но на туфи, разпръснати тук-там. Кривнах, взех да се отдалечавам от върбалака и поех към хребета. Хрътките бяха още назад. Стрелнах се в папратите и за пръв път — след четиринайсет мили — се скрих от врага. Притичах от туфа на туфа, оставих следа навсякъде. После се прехвърлих оттатък хребета, открих един ров, който водеше към върбалака, скочих в него и поех пак нататък. До това време вече едва пълзях, но както бях очаквала, като им се скрих от очите, новата посока на вятъра обърка кучетата. Надничах от рова, докато кретах към върбалака и ги видях как тичат от туфа на туфа из папратите на хребета. Ако вятърът все още духаше от мен към тях, някои непременно щяха да ме проследят до рова, където миризмата ми беше най-прясна, и да ме отбият от пътя към мечтаното прикритие. Кратката почивка — докато те се лутаха за моята следа — ми позволи да стигна до убежището, което гонех толкова отдалеч. Когато пропълзях, смазана и полумъртва, в Тофъмския върбалак, проснах се изтощена на земята и пратих благодарност на съдбата за тази внезапна смяна на вятъра, която ме спаси.

— Брей, брей! — възкликнал докторът, когато лисицата млъкнала. — Това е много интересно. От разказа ти излиза, че ако нещо им обърка обонянието, не е много трудно да се изплъзнеш на кучетата — тъй ли е?

— О, разбира се — казала Билкана. — Една лисица може да си намери достатъчно скривалища в ловното поле, ако не бяха тези техни носове. Почти всякога или ги виждаме, или ги чуваме, докато са още далеч, много преди да ни забележат. Пратят ли се по лъжлива следа, няма страшно.

— Разбрах — кимнал докторът. — Хрумна ми нещо. Ако лисицата мирише на друго вместо на лисица — на някаква силна миризма, от която кучето бяга, — хрътката няма да тръгне по такава следа, нали така?

— Не, сигурно няма, разбира се, ако не знае, че идва от лисица. А и тогава може да не я поеме, щом миризмата я отвращава.

— Точно това имах предвид. То ще е нещо като миризлива завеса. И стига да е достатъчно остра — напълно ще заличи природната ти миризма. А сега гледай — казал докторът и измъкнал от джоба си дебел черен портфейл, претъпкан с малки красиви шишенца, — това е джобна медицинска чанта. Някои от тези лекарства имат силна, лютива миризма. Ще ти дам да ги помиришеш… Я опитай това.

Докторът отпушил едно малко шишенце и го поднесъл под носа на лисицата.

— Страхотия! — задавила се тя. — Каква силна миризма! Как се нарича?

— Камфоров спирт. А сега виж другото. Това пък е от евкалипт. Смръкни.

Лисицата помирисала и второто шишенце. И отскочила като ужилена.

— Ух! Влезе ми в очите! Още по-гадно е и по-остро. Запуши го, докторе, бързо! — извикала тя и разтъркала нос с предните си лапи. — Потекоха ми сълзи!

— Чудесно — рекъл докторът. — Сега слушай: и двете лекарства са силни, но безопасни, само не бива да се пият. Хората ги употребяват при хрема и други простуди. Ясно, нали? Кажи, кучето ще бяга ли от тези миризми?

— И още как — ухилила се Билкана. — На миля, че и по-далеч. Помирише ли ги веднъж, всяко куче ще си изгуби обонянието поне за един ден. А те много си пазят носовете, особено ловджийските.

— Чудесно! — зарадвал се докторът. — Гледай сега, ако шишенцето е здраво запушено и е увито в носна кърпа, ето така, от него не се излъчва миризма. Виждаш, нали, можеш да си го сложиш в устата и да го носиш. Опитай, да се увериш, че съм прав.

Лисицата предпазливо поела в устата си шишенцето, увито в носна кърпа.

— Видя ли? — казал докторът и пак си го взел. — Напълно безвредно е и няма миризма, докато е увито. Но ако сложиш вързопчето на земята и пуснеш върху него тежък камък, стъкленото шише ще се счупи, лекарството ще се разлее и ще попие в кърпата, а миризмата ще е непоносима. Дотук ясно ли е?

— Напълно — отвърнала лисицата, — напълно… Глухарче, стига си ме дърпал за опашката! Не ме оставяш да чуя доктора! Върви до онова дърво и прави упражненията.

— А след това — продължил Джон Дулитъл, — като легнеш върху мократа кърпичка и се отъркаляш, ти също ще се умиришеш много силно на лекарството. Подир това вече със сигурност можем да кажем, че ни една хрътка не ще те проследи. Защото, като ти пресекат дирята, няма да знаят какво е и още защото, както казваш, така ще вони, че ще побегнат на цяла миля, за да се отърват от нея.

— Ще бягат, и още как — потвърдила лисицата.

— Отлично. А сега вземи едното шишенце. Кое предпочиташ? Камфора или евкалипта?

— И двете са еднакво отвратителни — казала лисицата. — Защо не ми дадеш и двете?

— Заповядай — подал ги докторът.

— Благодаря. А имаш ли две носни кърпи?

— Да. Ето ги — една червена и една синя.

— Чудесно — зарадвала се лисицата. — Тогава малките ще ги намажа с камфора, а себе си с евка… евка…

— Евкалипт — помогнал й докторът.

— Звучно име. Така ще си кръстя другия син. Все не можех да му измисля красиво име — Глухарче, Чесън и Евкалипт.

— Тримата сина на Билкана — допълнил докторът, като наблюдавал как пухкавите мъничета се премятат през корените на един дъб. — Много хубаво, и звучат едва ли не като римски, като класически имена. Но не забравяй: внимавай как увиваш шишенцата в кърпите. Не го ли направиш както трябва, може да се порежеш на стъклата. Увий ги добре, за да е меко. В джоба си имам малко канап. Я най-добре дай аз да ги завържа.

И Джон Дулитъл опаковал шишенцата и подал на Билкана новото си откритие — лисичия обезопасителен вързоп.

— Помни — казал й, — постоянно да ги носиш и чуеш ли хрътките, разбиваш ги с камък и си напояваш гърба. Тогава вече си спасена от всякакви кучета, дори от Гелъуей.

След като лисицата и малките й още веднъж му поблагодарили за незаменимата помощ, Джон Дулитъл ги пуснал да си вървят с мирисоразрушителя и продължил към Ашби.

Но никак не предполагал, докато се измъквал от долчинката, а пък Билкана и децата й тичали към своята дупка, какво важно отражение щяла да има новата му идея.

Същата вечер, на връщане към къщи, лисицата и малките й били надушени от хрътките, които се прибирали от безплодния следобеден лов.

Щом усетила кучетата по дирята си, Билкана пуснала вързопчетата на земята и ритнала към тях няколко камъка. Въздухът начаса се изпълнил със силен дъх на лекарства.

С насълзени от миризмата очи лисицата се отъркаляна в едното, а малките накарала да се напоят с другото.

След това, смърдящи на аптека, разкашляни и задъхани от усилието час по-скоро да се отърват от собствената си миризма, четиримата препуснали напряко през едно обширно пасбище към своя дом. Хрътките, от подветрената страна, щом ги забелязали на равното, пресекли нивата в отсрещния край на един жив плет, за да ги изпреварят и да ги хванат, преди да стигнат храсталака в подножието на пасбището.

За кучетата било лесно, защото Билкана не можела да тича с пълна скорост заради спънатото Глухарче.

Хрътките напредвали начело, както винаги, с прославения Гелъуей. Ловците, зарадвани от сигурния улов след скучния ден, надали викове и пришпорили конете.

Но въпреки благоприятния вятър, водещите кучета се заковали изведнъж на две крачки от плячката.

— Какво му става на Гелъуей, Джоунс? — викнал сър Уилям на оня със сивата кобила. — Виж го, сяда и гледа най-спокойно подир лисиците!

В този момент вечерният вятър задухал в източна посока и облъхнал кучешката сюрия. Хрътките, като по даден знак, подбили опашки и подплашено се разбягали далече от пасбището. Дори конете вдигнали уши и изпръхтели.

— О, небеса, каква воня! — възкликнал сър Уилям. — На химикал. Какво е това, Джоунс?

Ала човекът на сивата кобила препускал като луд да си събере сюрията и пляскал с дългия камшик.

Спокойно и несмущавана, Билкана стигнала дупката си и сложила малките да спят. Докато ги подреждала, не спирала да възклицава: „Велик човек — много велик човек!“

На другия ден излязла за храна и срещнала един лисан. Съседът й още щом я подушил, не само не я поздравил, ами побягнал като от чумава. Тогава тя разбрала, че новата й миризма е колкото полезна, толкова и вредна. Никой от близките й не смеел да я наближи и тя, както и камфорово-евкалиптовите й деца нямали достъп в ни една чужда лисича дупка. Но скоро из лисичето общество се разчуло, че Билкана-лисицата може да ходи където си ще, без да я преследват. Тогава Джон Дулитъл започнал да получава молби по тайнствени животински куриери за още евкалиптов спирт. И той изпратил стотици шишенца, увити в носни кърпи, към оня край на Англия. Скоро снабдил всички лисици в околността и като излизали в ловния сезон, те си носели неговия „обезопасителен вързоп Дулитъл“.

Накрая, вследствие всичко това, славната Дичъмска сюрия престанала да съществува.

— Няма никакъв смисъл — заявил сър Уилям, — не е възможно да се ловят лисици в този край, освен ако отгледаме сюрия евкалиптови хрътки. Обзалагам се, че го е свършил Дулитъл. Открай време се заканва да сложи край на този спорт. И ей богу! Що се отнася поне до Англия, постигна го!

Четвърта част

Първа глава
Отново в цирка

Сега, като осигурил парите за връщане в Ашби, Джон Дулитъл тръгнал да търси дилижанс.

При село Апълдайк тесният междуселски път се вливал в широко шосе, което вървяло от север на изток. По него, както разбрал от селския ковач, минавали дилижанси и след около половин час щял да може да се качи. И тъй той се отбил в единственото магазинче на Апълдайк, купил си бонбони и седнал да чака, като лапвал от време на време по някой карамел, за да се развлича.

Към четири следобед взел дилижанса до близкия голям град. Оттам хванал нощния на изток и на зазоряване се озовал само на десет мили от Ашби.

Сметнал, че ще е по-безопасно да измине останалото разстояние пеша. Влязъл в една странноприемница, избръснал се, закусил и полегнал, а сетне поел.

Не извървял и миля, натъкнал се на цигански катун, разположен край пътя. Една стара циганка го спряла и предложила да му гадае. Докторът не поискал да му гледа, ала останал да поприказват. В разговора споменал за цирка на Блосъм. Тогава циганите му съобщили, че циркът е напуснал Ашби и се е отправил към съседния град.

Когато запитал за най-прекия път дотам, разбрал от циганите, че някакъв човек с фургон, който също отивал да се присъедини към Блосъмовия цирк, минал край тях преди половин час. Ако побързаш, казали, можеш и да го настигнеш, защото конят му едва крета.

Пътят до оня град, в който циркът щял да се установи, бил доста криволичещ, затова докторът реши, че ще е по-добре да върви с някой, който знае посоката. Благодарил на циганите и тръгнал да догони оня, който като него следвал Блосъм.

Пешеходци по шосето го насочили по следите на фургона. Около пладне Джон Дулитъл забелязал човека — спрял бил да обядва край пътя.

Фургонът изглеждал необичайно. Четирите му страни били покрити с надписи. „Използвайте мехлемите на доктор Браун“, „Доктор Браун ще ви извади болния зъб“, „Сиропът на доктор Браун ще изцери черния ви дроб“, „Хапчетата на доктор Браун помагат за еди-какво си“, „Мазилата на доктор Браун лекуват не знам що си…“.

След като прочел всички реклами с жив медицински интерес, докторът пристъпил към шишкото, който нагъвал хляб и сирене край шосето.

— Извинявайте, моля — казал той учтиво, — с доктор Браун ли имам честта да разговарям?

— Да, с мене — отвърнал оня с пълна уста. — Какво желаете? Да ви извадя зъб ли?

— Не — усмихнал се докторът. — Разбрах, че ще работите с цирка на Блосъм. Вярно ли е?

— Да. Ще ги срещна в Стоубъри. Защо?

— Защото и аз натам отивам — обяснил докторът. — Бих искал да пътуваме заедно, ако нямате нищо против.

Доктор Браун отвърнал, че няма нищо против, и след като се нахранил, поканил Джон Дулитъл да седне във фургона, докато той запрегне. По всичко личало, че фургонът се използва предимно за приготовляване на лекарствата, рекламирани по стените му. А основните им съставки били, доколкото успял да види, свинска мас и олио. Самият Браун изглеждал голям простак — по нищо не приличал на истински доктор. Джон Дулитъл почнал да го разпитва: къде се е дипломирал, в коя болница е изучавал зъболекарство и т.н. На Браун явно му било неприятно и се раздразнил от този разпит.

Накрая Джон Дулитъл стигнал до заключението, че оня е просто един шарлатанин, който продава лъжливи лекарства. Решил, че ще е по-добре да си пътува сам. И вместо да дочака Браун, тръгнал по шосето пред него.

Че е наближил цирка, докторът разбрал по далечния лай на Джип. Заедно с неговия чул и лай на още две кучета. И скоро, след първия завой, видял Джип, Тоби и Суизъл да ръмжат под едно дърво, където били подгонили някаква черна котка. Нататък по пътя се виждал краят на кервана от фургони.

Щом го забелязали, кучетата забравили за котката и хукнали към него.

— Докторе! Докторе! — подскачал Джип. — Какво стана? Тръгна ли Софи?

След това и тримата се хвърлили да го прегръщат и той трябвало да отговаря на сто въпроса наведнъж. Разказал им рискованото пътешествие към морето от самото начало до края. А подир малко, когато настигнал кервана и влязъл в своя фургон, трябвало пак да го разправи на цялото си радостно семейство.

Даб-Даб се разшетала, приготвила набързо нещо по средата между следобеден чай и голяма вечеря и впрегнала в работа всички: трябвало да се проветри спалното бельо, за да легне докторът в сухи чаршафи.

Матю Мъг, щом чул, че първият му приятел се е върнал, довтасал начаса, та историята трябвало да се разкаже за трети път.

— Голямо начинание беше, докторе — заявил той, — и всичко мина от добре по-добре. Блосъм не се и сети, че имаш пръст в това.

— А с Хигинс какво стана? — запитал докторът.

— А, сега се труди честно. Коняр е в Ашби. И това е хубаво! Циркът не губи, че го няма.

— Блосъм замести ли Софи с нещо друго?

— Не — отговорил Матю. — Останахме без хора за малко, но атлетът Херкулес вече оздравя и представленията са без грешка.

— А ние с нашия номер натрупахме много пари, докторе — извикал Ту-Ту. — Колко, мислиш, е събрал Бутни-Дръпни през миналата седмица?

— Нямам представа.

— Дванайсет фунта, девет шилинга и шест пенса!

— Мили боже! — възкликнал докторът. — Но това е страшно много — по дванайсет фунта на седмица! Че то е повече, отколкото печелех в разгара на моята практика. Както върви, скоро ще можем да се оттеглим.

— Какво искаш да кажеш — да се оттеглите, докторе? — запитал Тоби и проврял глава до коляното му.

— За нас това не е постоянно занимание — обяснил му Джон Дулитъл. — Аз си имам своя работа в Пъдълби и… и… о, купища други неща, които ме чакат.

— Разбирам — тъжно въздъхнал Тоби. — Аз пък си мислех, че ще останете за по-дълго.

— Ами „Цирк Дулитъл“, докторе? — запитал Суизъл. — Нищо ли няма да направиш за това — за новия вид цирк, за който си приказвахме?

— Идеята е знаменита, докторе — подкрепил го Джип. — Животните са луди от възторг. Вече са измислили кое как ще участва в представленията.

— А с нашия театър какво става, докторе, „Театър на животните“? — намесил се Гъб-Гъб. — Докато те нямаше, написах пиеса. Казва се „Разваленият домат“. Аз ще съм смешната дебелана. Зная си ролята наизуст.

— А къщата ни в Пъдълби? С нея какво ще стане, питам аз? — гневно избухнала Даб-Даб и бръснала трохите от масата. — Вие, животни такива, само за развлечения мислите. Никой не го е грижа за доктора и за това какво му се иска на него. Не се и сещате, че къщата се руши, а градината е станала като джунгла. Сякаш докторът няма своя работа, свой дом и свой живот!

След думите на икономката настъпило мълчание, а Тоби и Суизъл засрамено са сврели под масата.

— Така е — обадил се накрая докторът, — има нещо вярно в думите на Даб-Даб. Смятам, че щом Бутни-Дръпни събере толкова, колкото да изплатим корабчето на моряка и да оставим нещо настрана, ще трябва да напуснем цирка.

— Уви! — въздъхнал Тоби. — Циркът на Дулитъл щеше да е нещо прекрасно!

— Жалко! — казал Гъб-Гъб. — А пък аз щях да съм незаменим в ролята на дебеланата. Винаги съм смятал, че съм роден комедиант.

— Глупости! — изсъскала Даб-Даб. — Миналата седмица разправяше, че си бил роден зарзаватчия.

— Че какво — ядосал се Гъб-Гъб, — не може ли да съм и двете — комедиант-зарзаватчия? Защо не?

Същата нощ циркът на Блосъм влязъл в град Стоубъри. И както обикновено, преди разсъмване всичко било изградено и готово за представленията.

Щом разбрал, че докторът се е върнал, Блосъм отишъл да го види. От думите, които си разменили, Джон Дулитъл заключил, че директорът не се и сеща по каква „работа“ е пътувал.

Следващият посетител в павилиона на доктора бил атлетът Херкулес. Херкулес не бил забравил милите грижи по време на сполетялата го беда и с радост посрещнал завръщането на приятеля си. Но набързо прекъснал разговора, защото видял, че е време за първото му представление. Докторът го придружил до неговата палатка.

На връщане, като пресичал цирковата площ край шатрата на змиеукротителката Фатима, докторът усетил силна миризма на хлороформ. Уплашен да не се е случила беда, той влязъл и видял, че Фатима я няма. Вътре миризмата била още по-силна и сякаш излизала от сандъка на змиите. Докторът надникнал в сандъка и намерил шестте змии в дълбок унес от опиата. Едната още била достатъчно на себе си, за да обясни в отговор на въпросите му, че в горещи дни, когато се поразигравали, Фатима ги упоявала с хлороформ, за да ги управлява по-лесно.

— Отвратително е — казала змията, — защото след това ни заболява глава.

В хубавата слънчева утрин докторът за миг бил забравил окаяното положение на много от животните — нещо, което тъй често го отблъсквало от цирковата професия. Тази безсмислена жестокост го вбесила и той хукнал да търси Блосъм.

Намерил го в голямата шатра заедно с Фатима. Докторът тозчас поискал да се забрани упояването на змиите. Блосъм се усмихнал и се престорил, че има друга работа, а пък Фатима обсипала доктора с най-грозни ругатни.

Обезнадежден и тъжен, Джон Дулитъл излязъл и тръгнал към своя фургон. Портите вече били отворени и тълпата нахлувала нетърпеливо. Докторът тъкмо се питал дали американският смок може да оцелее в английския климат, ако успее да пусне змиите на свобода, когато забелязал тумба народ около една естрада в другия край на цирковата площ.

В това време срещнал Матю и двамата тръгнали нататък. На естрадата новият познайник на доктора — доктор Браун, изнасял беседа върху чудесата, извършвани от неговите хапове и мазила, които изцерявали от първия път всички болести, познати на човечеството.

— Каква му е уговорката на този с Блосъм? — запитал докторът.

— Плаща му някакъв процент — обяснил Матю. — Блосъм получава определена сума от неговия приход. Разбрах, че ще пътува с нас в следващите три града. Върви му търговията, нали?

Така било — доктор Браун едва смогвал. Простите селяци, омаяни от гръмогласната лекция по медицина, сега се надпреварвали да купуват.

— Моля ти се, Матю, иди ми купи едно бурканче от тоя мехлем — изпратил го докторът. — На ти пари. И кутийка с хапчета.

— Готово — ухилил се Матю, — но знам, че няма да ги одобриш.

Продавачът на котешка храна се върнал с покупките и докторът си ги отнесъл във фургона. Там ги отворил, помирисал ги и ги изследвал с химикалите от черната чантичка.

— Шмекерии и тинтири-минтири! — креснал накрая. — Чисто разбойничество. Кой ме караше да се хващам с това мръсно циркаджийство? Матю, донеси ми една бояджийска стълба.

Продавачът на котешка храна излязъл, кривнал зад палатките и след малко се върнал с бояджийска стълба.

— Благодаря — взел я докторът, вдигнал я на рамо и поел решително към естрадата. В очите му проблясвали опасни пламъчета.

— Какво си намислил, докторе? — запитал Матю, подтичвайки подире му.

— Смятам и аз да изнеса една медицинска беседа — отвърнал Джон Дулитъл. — Доколкото зависи от мен, няма да оставя тези бедняци да хвърлят пари за боклуци!

Джип, който седял на прага на вагона, изведнъж наострил уши и се изправил.

— Тоби — подвикнал през рамо, — докторът отива към естрадата на оня с лекарствата. Носи и бояджийска стълба. Изглежда лудо разгневен от нещо. Сигурно ще има бой. Викни Суизъл и да вървим на забавлението.

Джон Дулитъл стигнал до тълпата, заслушана в беседата на Браун, и поставил стълбата срещу оратора, а Матю Мъг разбутал хората наоколо, та да не я съборят, докато докторът се качва.

Браун тъкмо размахвал в лявата си ръка бурканче с мехлем.

— Сместа в ръката ми, госпожи и господа — изревал той, — е най-силният лек в света срещу ишиас, лумбаго, невралгия, тропическа малария и подагра. Препоръчва се от всички прочути лекари. Употребяват я белгийското кралско семейство и персийският шах. Само едно намазване с това чудотворно лекарство ще…

В този миг друг един, по-мощен от неговия глас прекъснал думите му. Всички се извърнали и там, зад гърбовете им, покатерен на бояджийска стълба, се мъдрел дребен шишкав човечец с овехтял цилиндър на главата.

— Госпожи и господа — провикнал се докторът, — този човек ви заблуждава. В мехлема му няма нищо друго, освен свинска мас, разбъркана с малко парфюм. Хапчетата му и те са същите. Не ви препоръчвам да купувате ни едното, ни другото.

Възцарила се мъртва тишина. Преди доктор Браун да се е окопитил, за да каже нещо, гласът на жена — на змиеукротителката Фатима — долетял от края на множеството.

— Не го слушайте — креснала тя и насочила дебелия си пръст към Джон Дулитъл. — Той е прост циркаджия. Нищо не разбира от лекарства. Съборете го от стълбата!

— Почакайте — обърнал се докторът към тълпата. — Вярно е, че участвам в цирка — поне засега. Но съм завършил медицина в Дърамския университет. Мога да го докажа. Тези буламачи, които ви се предлагат тук, са боклук. Освен това съмнявам се, че тоя човек разбира нещо от зъболекарство, и не ви съветвам да му се оставяте в ръцете.

Тълпата взела да се вълнува. Неколцина вече си били купили от стоката на Браун и тръгнали да се провират към естрадата, за да им върне парите. Браун отказал и пак се опитал да каже нещо на слушателите в отговор на докторовите обвинения.

— Чуйте ме — извикал Джон Дулитъл от стълбата, — приканвам този човек да си покаже дипломата или друго свидетелство, за да повярваме, че е пълноправен доктор или зъболекар. Той е мошеник!

— Ти самият си шмекер! — изревал Браун. — Ще те съдя за клевета!

— Съборете го! — вряскала Фатима. — Набийте го!

Но народът не бил склонен да й се подчини. Междувременно една стара пациентка от тълпата познала доктора — също както се случило преди няколко седмици, по време на злополуката с атлета. Дребната старица размахала чадъра си над публиката.

— Това е Джон Дулитъл — извикала тя, — той изцери сина ми Джо от магарешка кашлица в Пъдълби преди години. Спаси го направо от смърт. Той е истински доктор, най-добрият в цяла Западна Англия. Другият е шарлатанин. Ще сбъркате, ако не послушате Джон Дулитъл. От тълпата се чупи викове. Всеобщата възбуда нараснала. И други почнали да се промъкват към естрадата на Браун, за да му върнат купените кутийки. Надигнали се възмутени гласове.

— Набийте го! Съборете го! — пищяла Фатима над общата глъчка.

Доктор Браун изблъскал настрани двамина, които се били качили на естрадата и си искали парите, застанал на края и зинал да подхване нова медицинска беседа.

Ала една огромна, точно запратена ряпа, прелетяла над множеството и го цапнала право в лицето. Започвал обстрелът, но не срещу Джон Дулитъл. Моркови, картофи, домати, камъни, какви ли не предмети се понесли във въздуха.

— Дръжте го! — ревнала тълпата. — Той е мошеник!

И в следващия миг навалицата политнала към естрадата с викове и размахани юмруци.

Втора глава
Лекарствените размирици

Джон Дулитъл се поразтревожил, като видял какво върши разгневената тълпа. Когато се качил на стълбата и прекъснал лекцията на доктора шарлатанин, желанието му било само да предупреди народа да не купува лъжливите лекарства. Но сега, като наблюдавал как множеството се катери по естрадата, как я чупи и разтрошава, започнал да се бои за живота на Браун.

Когато размирицата била в разгара си, пристигнала полицията. Дори и тя трудно усмирила тълпата. Послужили си с палки, за да я укротят. Имало много счупени глави и разкървавени носове. Накрая полицаите разбрали, че за да се въдвори ред, трябва да се опразни цялата циркова площ.

И го сторили, въпреки съпротивлението на разгневените зрители, които обяснявали, че едва-що са дошли, и настоявали да им върнат парите за вход. След това полицията наредила да се затвори циркът до второ разпореждане.

Скоро се получило и то. Станалото извикало дълбоко възмущение сред благопристойните граждани на Стоубъри. По пладне кметът изпратил вест на Блосъм, че той и градските съветници го умоляват да си събере цирка и незабавно да напусне техния град.

Самият Браун офейкал много преди това. Но що се отнася до Джон Дулитъл, историята не свършила дотук. Блосъм, и без туй разгневен, тъй се разбеснял от заповедта на кмета, че едва не получил удар. През цялата сутрин Фатима го настройвала срещу доктора, а като пристигнала и последната вест, която означавала огромна материална загуба, той направо посинял.

Повечето от цирковите артисти били при него, когато дошло полицейското нареждане. Фатима се опитала да насъска и тях срещу доктора.

— По дяволите! — изревал Блосъм, скочил и грабнал дебелия бастун, подпрян зад вратата на фургона му. — Ще го науча аз как се затваря цирк! Хайде, хора, тръгвайте с мен!

С размахани юмруци Фатима и неколцина от близкостоящите циркаджии последвали директора.

И Джип и Матю се навъртали край директорския фургон. Те също тръгнали — Джип хукнал да предупреждава доктора, а Матю поел в съвсем друга посока.

По пътя за докторовия фургон към Блосъм и групата му се присъединили и някои общи работници, та се събрали общо петнайсетина. За тяхна изненада докторът излязъл да ги посрещне.

— Добър ден — учтиво казал Джон Дулитъл. — Мога ли да ви услужа с нещо?

Блосъм опитал да заговори, но ядът го задавял — от гърлото му излязло мучене.

— Ти вече ни услужи — викнал един от мъжете.

— Сега е наш ред — изпищяла Фатима.

— Заради теб ни пъдят от града — ревнал трети, — най-хубавия град по пътя ни. Изяде ни заплатата за цяла седмица.

— Ти непрестанно се опитваш да ми проваляш представленията — изхъркал Блосъм, успял да си намери гласа, — откакто си с нас, само в това ти е умът. Но дявол да го вземе, този път прекали!

След тези думи тумбата разгневени мъже начело с директора се хвърлили към доктора и той се прострял под футболното меле от ритници и яки юмруци.

Какво не сторил бедният Джип, за да ги пропъди. Но как да се пребори с толкова противници? Докторът бил изчезнал под тях. Питал се къде е Матю, когато съзрял продавача на котешка храна да се носи към побойниците от другата страна на цирковата площ. До него препускал гигант в розово трико.

Щом стигнал до биещите се, мъжагата взел да тегли циркаджиите за краката и косите и да ги мята настрана като снопове слама.

Накрая атлетът Херкулес — защото това бил самият той — разчистил бойното поле, докато останали само двамина: Блосъм и докторът. Те продължавали да се търкалят по земята и да се душат един друг. С длан — цял овнешки бут, Херкулес сграбчил директора за шията и го разтърсил като плъх.

— Ако не се опомниш, Александър — тихо проговорил той, — ще ти ударя два шамара и ще ти пръсна мозъка.

Възцарила се кратка тишина, в която останалите циркаджии взели да се надигат от тревата.

— Я ми кажи — запитал Херкулес, без да изпуска яката на директора — защо се трепете? Какво сте се нахвърлили върху доктора? Не ви е срам, петнайсет души срещу такъв дребосък!

— Той разказа на хората, че мехлемите на Браун били боклук — обадила се Фатима. — Насъска ги да си искат парите. Пред всички го нарече шарлатанин, а няма по-голям шарлатанин от самия него!

— Намерил се кой да приказва за шарлатании! — ядосал се Херкулес. — Сякаш не те видях оня ден да теглиш черти по гърба на горките ти безвредни змии, че да приличат на отровни! Този човек е истински доктор. Иначе нямаше да ми оправи строшените ребра.

— Заради него ни изхвърлят от този град — викнал един от циркаджиите. — За какво бихме трийсет и петте мили от Ашби дотук? А сега още четирийсет и пет по-нататък — без пукната пара! Ето какви ги забърка прекрасният ти доктор!

— Не го ща повече в моя цирк — заекнал Блосъм. — Повече няма да го търпя!

Той се измъкнал от хватката на атлета и като тръгнал към доктора, размахал пръст пред него.

— Уволнявам те! — изревал. — Ясно ли е! Да се махаш от моя цирк веднага, още сега!

— Разбрано — тихо казал докторът. Извърнал се и тръгнал към своя фургон.

— Почакай, докторе — спрял го Херкулес. — Искаш ли да напуснеш?

Джон Дулитъл спрял и се извърнал.

— Да ти кажа правото, Херкулес — казал, — трудно ми е да ти отговоря.

— Никой не го пита иска ли, или не иска — намесила се Фатима. — Шефът го уволни. Какво повече? Да се маха!

Под насмешливия поглед на тази жена, която го ненавиждала, докторът си спомнил за змиите под нейна власт. Помислил си и за други циркови животни, на които се канел да помогне — за Бепо, стария товарен кон, който отдавна трябвало да е в пенсия. И докато се колебаел, Суизъл мушнал влажния си нос в дланта му, а Тоби го подръпнал за пеша.

— Не, Херкулес — казал накрая. — В последна сметка не искам да напусна. Но щом като ме пъдят, нямам избор, не е ли така?

— Така е — отвърнал атлетът. — Ала другите имат право на избор. Слушай… — Той извъртял Блосъм за рамото и размахал огромния си юмрук под носа му. — … този човек е почтен. Браун беше мошеник. Отиде ли си докторът, отивам си и аз. А като тръгна аз, племенниците ми, акробатите на трапец, и те ще си тръгнат. Подозирам, че и клоунът Хоп ще дойде с нас. Да кажеш нещо?

Александър Блосъм, директор на „Най-прекрасния цирк в света“, се поколебал и задъвкал мустак, смаян и объркан. Без тюленката Софи, напуснат от атлета, от братята акробати на трапец, без най-добрия си клоун и без Бутни-Дръпни от цирка му не оставало почти нищо. Докато тънел в размисъл, по лицето на Фатима се изписвали най-бурни чувства. Ако погледът можел да убива, и Херкулес, и докторът трябвало да умрат поне два пъти през този ден.

— Слушайте — обадил се накрая директорът с неузнаваем глас, — хайде да се разберем по човешки. Безсмислено е да се караме и няма полза да разтурваме цирка само защото сме се провалили в този град.

— Ще остана — заявил докторът — само при условие че докато съм с вас, няма да продавате лъжливи церове.

— Пфу! — викнала Фатима. — Гледай го бе! Пак започва. Той ще ти казва на тебе как да си управляваш цирка!

— Освен това — продължил докторът — искам тази жена да няма вече нищо общо нищо със змиите, нито с което и да е животно. Ако искаш аз да остана, тя трябва да се махне. Ще й купя змиите.

Възмутените крясъци на Фатима не попречили за мирното уреждане на спора. Но през същата тази нощ, когато Ту-Ту седял на прага на фургона и се вслушвал в бухането на бухала, който го поздравяван от градските гробища, при него дошла Даб-Даб със сълзи на очи.

— Просто не знам какво да го правим този доктор — изхълцала тя. — Наистина не знам. Прибра всичко от касичката — дванайсетте фунта, деветте шилинга и шестте пенса, дето ги спестявахме, за да се върнем в Пъдълби. И за какво мислиш ги изхарчи? За шест гадни змии! — Даб-Даб отново се обляла в сълзи. — И ги… и ги… и ги натъпка в кутията ми с брашното, докато… докато им намерел хубаво легло!

Трета глава
Нино

Подир заминаването на змиеукротителката Фатима Джон Дулитъл започнал да харесва живота в цирка. Най-вече мисълта, че не прави нищо, за да облекчи животните, доскоро го подтиквала да недоволства. Но сега, след като изпратил Софи при мъжа й, след като освободил змиите от робството и хлороформа и забранил продажбата на лъжливи лекарства, той взел да усеща, че присъствието му е благотворно.

А пък и Блосъм след размириците за медицинската беседа му показвал повече уважение. Още от първия ден директорът бил разбрал какво голямо откритие е Бутни-Дръпни. И ако не бил заслепен от гняв, че го изхвърлят от града, и от досадното врънкане на Фатима срещу доктора, нямало и да помисли да се лиши от него.

Обичта на цирковите артисти към Джон Дулитъл се увеличила след злополуката в Стоубъри. Въпреки че успяла да настрои някои от изпълнителите срещу доктора, самата Фатима била ненавиждана почти от всички. А когато разбрали, че докторът е причината тя да напусне, скоро му простили паричните загуби, понесени от изпъждането на цирка.

Но истинската му власт и влияние сред хората от цирка започнала едва в деня, когато Говорещия кон се разболял.

Циркът се бил преместил в град Бриджтън — голям фабричен център, където Блосъм очаквал да падне печалба. Животните, клоуните, ездачите и останалите изпълнители минали в процесия из улиците; ярки афиши били разлепени навсякъде, а като отворили вратите на цирковата площ, вътре нахлуло огромно множество. По всичко личало, че това е една от най-доходните седмици на цирка.

В два часа започвало представлението в голямата шатра (срещу два пенса отгоре). Пред входа имало табела с описание на всички номера: „Мадмоазел Светулка — езда на неоседлан кон; Братя Пинто — безумно смели акробати на трапец; Херкулес — най-силният мъж в света; Хоп — клоунът, който те спуква от смях, и кучето-комик Суизъл; Джо-Джо — Танцуващия слон и (с големи букви) «НИНО — световноизвестният Говорещ кон»“.

Всъщност този Нино бил най-обикновен кафеникав късокрак дебел кон, обучен да отговаря на знаци. Блосъм го купил от някакъв французин; от него купил и тайната на тъй наречения му „говор“. В действителност по време на номера си той изобщо не говорел. Само удрял с копито и или поклащал глава по няколко пъти, за да отвърне на въпросите, задавани му от Блосъм на арената.

— Колко прави три и четири, Нино? — питал например Блосъм. И Нино удрял с копито седем пъти. Ако отговорът бил утвърдителен, той клател глава нагоре и надолу, ако бил отрицателен, разклащал я отляво надясно. Разбира се, нямал представа за какво го питат. Узнавал отговорите от знаците, които Блосъм му давал тайно. Когато искал Нино да каже „да“, директорът си почесвал лявото ухо; когато трябвало да каже „не“, кръстосвал ръце и тъй нататък. Тайната на знаците Блосъм криел ревниво. Но докторът, естествено, знаел всичко, защото Нино му бил обяснил как става номерът.

Когато рекламирал цирка, Блосъм всякога поставял Нино, световноизвестния Говорещ кон, над всички останали изпълнители. Номерът се харесвал на публиката, а децата обичали да подвикват въпроси към шишкавото конче и да го наблюдават как отговаря с копито или с глава.

Първия ден в Бриджтън, малко преди началото на представлението в голямата шатра, докторът и директорът седели на приказка в гримьорната на клоуна. Изведнъж развълнуван връхлетял главният коняр.

— Господин Блосъм — извикал, — Нино е болен! Лежи в преградата, затворил очи. Спектакълът започва след четвърт час, а пък аз съм безпомощен — не ще дори да се изправи.

Блосъм изругал високо, скочил и хукнал към конюшнята, а докторът затичал след него.

Като влезли в преградата на Нино, Блосъм и докторът се уверили, че конят е зле. Дишал учестено и тежко. Едва го изправили, но толкова бил слаб и немощен, че не можел да пристъпи.

— Дяволски късмет! — промърморил директорът. — Ако не се яви, ще провалим представленията за цялата седмица. Обявили сме го като коронния номер. Не го ли видят, хората ще искат да знаят какво е станало.

— Ще трябва да им обясниш — заявил докторът. — Този кон е с висока температура. Днес няма да се оправи.

— Боже мой човече, той трябва да се оправи! — извикал Блосъм. — Иначе публиката ще си поиска парите. Липсва ни само една размирица като…

В този миг влязло някакво момче.

— Два без пет е господин Блосъм. Пиърс пита дали сме готови.

— Гръм и мълния! — изохкал директорът. — Невъзможно ми е да ръководя представлението през първата част. Най-напред трябва да оправя Нино, че тогава.

— Няма кой да ви замести, господине отвърнало момчето. — Робинсън още не се е върнал.

— Ах, ужасен ден! — отчаял се директорът. — Представлението не може да започне, ако няма кой да го ръководи, така е. Но аз пък не мога да оставя Нино. Не знам какво…

— Един момент, шефе — обадил се някой зад него. Блосъм се извърнал и срещнал кривогледия поглед на Матю Мъг.

— Дали не мога аз да те заместя, шефе? Запомнил съм каквото казваш наизуст — казал продавачът на котешка храна. — Знам да обявявам номерата също като теб, няма и да усетят разликата.

— Ха — огледал го критично Блосъм, — не съм виждал по-опърпан ръководител на представление. Но който проси, не подбира. Тръгвай, ела да ти дам дрехите.

Докторът се заел с Нино, а Блосъм и Матю хукнали към съблекалнята. Там, с помощта на Теодосия (която набързо зашила голяма плоха в бричовете на Блосъм), с малко червило и едни изкуствени мустаци от кутията с гримовете на клоуна господин Мъг бил преобразен от продавач на котешка храна в ръководител на цирково представление. Мечтата на живота му най-сетне се осъществила. Когато пристъпил наперено на арената и огледал морето от лица наоколо, гърдите му се издули от достойнство, а Теодосия го наблюдавала през един отвор на завесата, сияела от съпружеска гордост и само се молела плохата в брича да не се разпори, докато трае представлението.

Междувременно, след като прегледал Нино, докторът се уверил, че няма изгледи да се съвземе, за да излезе на арената през този ден. Отишъл, взел едни големи хапове от черната си чанта и му дал два. В това време се върнал и Блосъм, по трико и вълнени панталони.

— Днес този кон не бива да играе, Блосъм — заявил докторът. — Всъщност не само днес, а поне още седмица.

— О — вдигнал отчаяно ръце директорът. — Разорени сме. Това е то. Ние сме разорени! Размириците в Стоубъри гръмнаха във вестниците, ако и тук се провалим, това е краят! Щом Нино не излезе на арената, публиката непременно ще си иска парите — главата си отрязвам. Той е коронният номер. Можехме да го заместим с нещо друго, но сега нямам с какво. И без туй представлението е кратко. Разорени сме. Дявол да го вземе, бедите валят като градушка!

Бедният Блосъм наистина изглеждал смазан. Докато докторът го наблюдавал замислено, конят от съседната преграда тихо изцвилил. Бил Бепо, старият товарен кон. По лицето на доктора се раздяла усмивка.

— Слушай какво, Блосъм — кротко се обадил той. — Мога да те измъкна от бедата, но за да го сторя, първо ще трябва да ми обещаеш няколко неща. Познавам животните далеч по-добре, отколкото мислиш. Отдал съм най-хубавите си години, за да ги изучавам. В афиша си обявил, че Нино те разбира и отговаря на въпросите, които му задаваш. Но и ти, и аз знаем, че това не е така. Номерът се изпълнява с помощта на определени знаци. Ала публиката се хваща. Сега ще ти разкрия една моя тайна, която не издавам, защото и да я кажа, няма кой да ми повярва. Мога да приказвам с конете на техния език и да ги разбирам, когато ми отговарят.

Докато докторът му обяснявал, Блосъм гледал унило в земята. Но при последните думи вдигнал намръщено очи.

— Ти луд ли си? А може и да не съм те разбрал. Приказвал с животните на техния език! Слушай, от трийсет и седем години съм в цирка, а пък с животни се разправям от детенце, и много добре знам, че такова нещо — човек да приказва с коня на конски — не съществува. А сега имаш наглостта да ми разправяш тези измишльотини — и не на друг, а на самия Александър Блосъм!

Четвърта глава
Още един Говорещ кон

— Не ти разправям измишльотини — тихо отвърнал докторът. — Казвам ти истината. Но ясно е, че няма да повярваш, докато не го докажа.

— Ще ми го докажеш на куково лято — присмял се Блосъм.

— Добре, в конюшнята има пет коня, нали? — попитал докторът. — Никой от тях не ме вижда тук, на това място. Сега, ако искаш, накарай ме да попитам нещо всеки от тях, а пък аз ще се постарая да ти преведа отговорите.

— Ха! Ти си направо ненормален! — ядосал се Блосъм. — Не мога да си губя времето с тебе.

— Както обичаш — казал докторът. — Исках само да помогна. Но, разбира се, щом нямаш нужда, твоя работа.

Той вдигнал рамене и се извърнал. Откъм голямата шатра долетял шум от ръкопляскане.

— Попитай Бепо — обадил се Блосъм — кой е номерът на преградата, в която се намира.

Бепо бил във втората от края към тях. На вратата му с бяла боя имало изрисувано едно голямо „2“.

— На конски ли искаш да ми отговори, или да чукне номера с копитото?

— Кажи му да чукне на преградата с копито, професоре — подиграл го Блосъм. — Аз от конска граматика не разбирам и няма как да установя мамиш ли ме или не.

— Готово — приел докторът. И от мястото си, напълно невидим за Бепо, започнал да сумти гъгниво, сякаш бил хремав. Тозчас откъм преграда №2 се чуло двукратно почукване.

Блосъм вдигнал учудено вежди. Но веднага поклатил глава.

— Не! Може да е било случайно. Може просто да е настъпил преградата. Запитай го… ъъъ… запитай го колко копчета има на жилетката ми — тая, с която твоя кривоглед помощник е на арената.

— Добре! — И докторът отново засумтял, а накрая завършил с цвилене.

Но този път в своя въпрос забравил да спомене името на Бепо. Естествено и петте коня в конюшнята знаели жилетката на Блосъм. И всеки поотделно сметнал, че въпросът е отправен към него. Изведнъж от всяка преграда прозвучали шест ясни удара, дори и бедният Нино, проснат на сламата със затворени очи, протегнал заден крак и немощно ритнал шест пъти по вратата. Очите на Блосъм направо щели да изскочат.

— А пък сега — усмихнал се докторът, — за да не си помислиш, че и това е станало случайно, ще помоля Бепо да смъкне ей оня парцал, който виждаш, че виси над преградата, и да го метне във въздуха.

В отговор на няколко думи, изречени на конски, парцаливата дреха, метната връз преградата, изчезнала. Докторът не се бил помръднал. Блосъм изтичал нататък и надникнал в преграда №2. И намерил стария товарен кон да подмята във въздуха парцала и да го хваща с уста — като ученичка, заиграла се с носната си кърпичка.

— Сега повярва ли ми? — запитал докторът.

— Дали съм ти повярвал? Аз вярвам, че си братчето на самия дявол. Тъй или иначе, точно ти ми трябваш. Да вървим в съблекалнята и да видим с какво ще те докараме!

— Един момент — спрял го докторът. — Какво си намислил?

— Да те облека — отвърнал Блосъм, — какво друго! Нали ще ни спасиш? Та ти от всеки кон можеш да направиш втори Нино. Сам предложи да ми помогнеш.

— Да — бавно отговорил Джон Дулитъл, — и ще ти помогна, но след като, както вече казах, ми обещаеш няколко неща. Ще накарам Бепо да изиграе на арената ролята на Говорещия кон, но при известни условия. Номерът на Нино е последният от представлението. Имаме половин час, за да се разберем.

— Не е нужно — развълнувано викнал Блосъм. — Готов съм всичко да ти обещая. След като знаеш езика на животните, само за един сезон ще забогатеем! Мили боже! А пък аз не ти вярвах! Защо чак сега идваш в цирка? Откога да си станал богат, а не да седиш беден провинциален доктор! Тръгвай да ти намерим някоя хубава лъскава дреха. Не може с тия торбести панталони, хората ще решат, че през живота си не си яхал кон.

Блосъм и докторът излезли от конюшнята и се запътили към съблекалните, а там от няколко олющени сандъка директорът взел да измъква костюм след костюм и да ги трупа на пода. Докато оня се ровел из ярките костюми, докторът му изредил условията, при които бил готов да участва в представлението.

— Откакто съм в този цирк, Блосъм — започнал той, — забелязах някои неща, които не съвпадат с представата ми за честен труд и за хуманитарно отношение към животните. За едно-две от тях те предупредих и всеки път ти отказваше да ме изслушаш.

— Ааа, докторе, не говори така — рекъл Блосъм, докато издърпвал чифт червени персийски шалвари от един сандък. — Та не изхвърлих ли Браун и Фатима, защото ти не ги одобри?

— Изхвърли ги, защото нямаше как — отвърнал докторът, — а не в отговор на моя молба. Много ми беше неприятно да съм участник в предприятие, което смятах за непочтено. Днес няма време да огледаме всички подробности. Но засега искам да уговорим поне следното: Бепо, конят, с който ще направим моя номер, е прекалено стар, за да работи. Служи трийсет и пет години. Искам като награда за доброто, което сега ще направи, да го пенсионираш до края на дните му, да му се създадат удобства и да живее така, както си пожелае.

— Приемам. Я да видим това става ли?

Блосъм вдигнал един ездитен жакет и го премерил на доктора.

— Не, малък е. Уж не си висок, ама шкембето ти е доста закръглено.

— Второто, което искам — продължил докторът, докато Блосъм се ровел в сандъка за друг костюм, — е да подредиш менажерията както трябва. Клетките не се чистят редовно, някои от животните са прекалено на тясно, а на повечето им се дава неподходяща храна.

— Готово, докторе, каквото можем — ще го направим. Ти ще определиш задълженията на чистача в менажерията и ти ще следиш да ги изпълнява. Искаш ли да се облечеш като американски каубой?

— Не, не ща — дръпнал се докторът. — Те се държат ужасно с добитъка. И не одобрявам тази глупост, да се размахва шапка пред очите на коня, за да се вдига на задни крака. Освен това очаквам да направиш някои дребни промени за удобство на животните. Очаквам също така да обмислиш сериозно моите предложения и да ми сътрудничиш за тяхно добро. Е, какво ще кажеш?

— Съгласен съм, докторе — отвърнал Блосъм. — Чакай, още не сме започнали. Ако останеш с мен поне година, с тая дарба да говориш на животните, ехе-е! Всички други циркове ще загинат. Боже мой! Ето, това е — кавалерийска униформа, двайсет и първи хусарски полк. Като по мярка ти е. С медалите и с всичко! Пък и на цвят ти отива.

Този път Блосъм вдигнал до гърдите на доктора яркочервена куртка и засиял от радост.

— Виждал ли си нещо по-красиво? — изкискал се той. — Честна дума! Да знаеш, ще накараме града да зяпне от почуда! А тези ги нахлузи на краката — стават ли ти?

— Сигурно — отвърнал докторът, поел чифта лъскави кавалерийски ботуши от ръцете на директора, седнал и взел да си развързва обувките. В този миг вратата се отворила и влязло едно от конярчетата.

— А, Джо, добре че дойде — зарадвал се Блосъм. — Тичай в конюшнята и разреши Бепо с чесалото. Ще излиза на арената.

— Кой, Бепо ли? — зяпнало невярващо момчето.

— Казах вече, тъпако! — изревал Блосъм. — Сложи му зеления оглавник с белите розетки и му оплети опашката с червена панделка. Хайде, да те няма!

Момчето изчезнало, а в стаята влезли клоунът и Суизъл, да си поемат дъх между номерата. Докторът, в изпънати военни бричове и високи ботуши, вече си закопчавал яката на униформата.

— Как се оправя моят кривоглед заместник? — запитал Блосъм.

— Ах, шефе, чудо и половина е! — отвърнал Хоп и се отпуснал на един стол. — Само за това е роден. Такъв глас не си чувал. Щрака му ченето без грешка. Сбърка ли някой, веднага го обръща на шега, закача се с публиката — казвам ти, шефе, не го оставяй там много-много, иначе дамите ще те разлюбят. Кой е този офицер? О, боже, дръжте ми капелата, това бил докторът! Закъде се е наконтил?

В този момент връхлетяло друго момче.

— След десет минути започва последният номер, господин Блосъм — извикало то.

— Добре — отвърнал Блосъм. — Ще го изпълним. Запаши си портупея, докторе. А как са зрителите, Франк?

— Екстра! — възкликнало момчето. — От доволни по-доволни! В последния момент доведоха основното училище. Довечера очакваме старопиталището за моряци и войници. Пътеките пращят от правостоящи. Тази година не сме имали толкова народ.

Пета глава
Коронният номер

Зад кулисите в Блосъмовия „Гигантски цирк“ царяло неописуемо вълнение. Когато клоунът Хоп отворил вратата на съблекалнята, за да се върне на арената, гръм от викове и ръкопляскания — звуци от аплодисменти от претъпкана зала, стигнали до ушите на Джон Дулитъл и неговия директор.

— Слушай, Хоп — спрял го Блосъм, — като се върнеш, пошушни на Мъг, че номерът на Нино все пак ще се изпълни с друг участник и че докторът ще изиграе ролята на дресьор. Мъг да ги представи както обикновено. Кажи обаче да позасили малко. Ще бъде страшно представление! По-хубаво, отколкото с Нино.

— Дадено, шефе — ухилил се клоунът през пласта от боя. — Жалко, че нямаше по-свестен кон.

В последния момент тирантите на доктора се оказали поразхлабени. До излизането оставали две минути. Някой изтичал навън, намерили Теодосия и тя с луда скорост ги пришила. Най-сетне, безупречен в ярката си и прекрасна униформа, докторът изтичал от съблекалнята към партньора си Бепо, който го чакал при входа на голямата шатра, доведен от конярчето Франк.

Бедният Бепо в сравнение с доктора имал окаян вид. Продължителната немара и случайните грижи не можели да се прикрият с едно изчесване. Козината му била прорасла и проскубана, гривата му — сплъстена и посивяла. Въпреки красивия зелен оглавник и червената лента в оплетената опашка, той изглеждал такъв, какъвто си бил — стар, престарял служител, блъскал прилежно безброй години без капка признание и благодарност.

— О, слушай, Бепо! — пошушнал докторът в ухото му и поел юздата от Франк. — Сякаш си тръгнал на погребение. Стегни се! Вдигни глава, вдигни я високо! Ха така. А сега — издуй ноздри! Е, браво!

— Знаеш ли, докторе — обадил се Бепо, — ако щеш вярвай, но аз съм от славен род. Майка ми произхожда от бойния кон на самия Юлий Цезар, оня, с който е правел военен преглед на преторианците. Мама много се гордееше с това. Все първите награди вземаше. Но после, когато тежките бойни коне излязоха от мода, военните ги разпродадоха за селска работа. Ето така изпаднахме. Нали ще репетираме номера? Понятие нямам какво трябва да направя.

— Не, не остава време — отвърнал Джон Дулитъл. — Всеки момент ще ни повикат. Ще се оправим. Само върши каквото ти казвам и украсявай с каквото ти хрумне. Внимавай, пак свеждаш глава. Помни римските си предци. Вдигни брада — точно така! Извий шия! Очите да искрят! Представяй си, че носиш императора, който е покорил света. Чудесно! Точно така! Сега си прекрасен!

На арената в огромната шатра господин Матю Мъг, ръководителят на представлението, продължавал да се покрива с лаври, да направлява „Най-интересния спектакъл на света“ със завидно умение и да представя изпълнителите с омайващо красноречие. Паднала му се неочаквана възможност и той желаел да се изяви докрай.

Между номерата на Братя Пинто и на атлета видял Хоп да се връща на арената и да подхваща своите палячовщини, които разсмивали децата до сълзи. Докато се премятал презглава покрай Матю, Хоп прошепнал:

— Шефът изкарва друг Говорещ кон, а докторът играе дресьора. Иска да го представиш както се обявяваше Нино.

— Разбрано — прошепнал на свой ред Матю. — Ясно ми е.

След като Джо-Джо, танцуващият слон, сторил последен поклон сред буря от ръкопляскания, ръководителят на представлението пристъпил към входа за артистите и лично извел следващия, коронния номер.

За миг Бепо, придружаван от нисък набит мъж в кавалерийска униформа, се стъписал пред всички ония лица, вперени в него.

Матю спрял с ръка странните наглед изпълнители в края на арената, а сам той застанал в средата. С повелителен жест прекъснал свирнята на хриптящия оркестър, който довършвал последния танц на Джо-Джо. В настъпилата тишина огледал публиката и поел дъх за последната и най-проникновена реч.

— Госпожи и господа — ревнал Матю Мъг, — стигнахме вече до крайния и най-знаменит номер от нашата дълга и изискана програма. Всички сте чували за Нино — Нино, световноизвестния Говорещ кон, и за храбрия му стопанин, безумно смелия казашки кавалерист капитан Николай Пуфтупски. Ето ги пред вас, госпожи и господа, виждате ги от плът и кръв. Крале и кралици са изминавали стотици мили, за да се възхитят на техния номер. Само преди два месеца, когато играехме в Монте Карло, върнахме от вратата министър-председателя на Англия, за щото нямаше нито едно празно място.

Нино, госпожи и господа, е много стар. Той произхожда от далечните сибирски степи. Сегашният му стопанин, майор Пуфтупски, го купил от скитническо татарско племе. Оттогава досега е воювал в петнайсет войни, затова е толкова оскубан. Това е конят, язден от полковник Пуфтупски, когато със собствените си ръце прогонва Наполеон от Москва и спасява Русия от желязната пета на Бонапарт. И средният от тези три медала, които виждате да украсяват гърдите на генерала, му е даден от царя като награда за смелия подвиг!

— О, спри тези глупости, Матю — прошепнал докторът, пристъпвайки към него, потънал от срам. — Няма никаква нужда да…

Но словоохотливото конферансие продължавало гръмогласно:

— Толкова, госпожи и господа, за военното минало на този изключителен кон и храбрия му стопанин. Генерал-майор Пуфтупски е скромен и ми забранява да разкажа за другите му ордени — например от краля на Швеция и китайската императрица. Сега минавам към невероятната интелигентност на животното, което е пред вас. На връщане, като изгонва Наполеон от Русия, барон Пуфтупски попада в плен — заедно с него и конят му — знаменитият Нино. Пленничеството ги сближава. Дотолкова, че в края на двете години, докато са французки пленници, Нино и стопанинът му вече се разговарят най-свободно — тъй, както си говорим ние с вас. Ако не вярвате, сега ще се уверите. Достатъчно е да запитате Нино посредством стопанина му, и на въпроса ви ще му се отговори, стига да има отговор. Фелдмаршалът говори всички езици освен японски. Ако в цирка има японка или японец, които желаят да го попитат нещо, първо трябва да го обърнат на някой друг език. Маршал Пуфтупски ще започне своето представление с този изключителен кон, като покаже няколко номера просто за да разберете на какво са способни. Госпожи и господа, имам удоволствието да ви представя ерцхерцог Николай Пуфтупски, главнокомандващ на армията, и неговия боен кон, единствения и незаменим, световноизвестния НИНО!

Оркестърът изсвирил туш, а докторът и Бепо пристъпили към средата на арената и се поклонили. Зрителите откликнали с оглушително ръкопляскане.

Представлението било необикновено — единственото по рода си, показвано пред циркови зрители. Докторът, когато се появил на арената, още нямал идея какво ще прави — също и Бепо. Но старият, престарял ветеран съзнавал, че това представление ще му осигури лек живот и свобода до края на земните му дни. В залисията по време на представлението понякога забравял благородното си потекло и заемал привичната отпусната стойка. Ала общо взето, както разказвал по-сетне Хоп, съумял да изобрази далеч по-истински дресиран кон, отколкото очаквали: що се отнася до публиката, успехът му надминал всичко, показвано дотогава от Блосъм.

След въведението полковник Пуфтупски се обърнал към зрителите и им предложил (на безупречен английски) да кажат само какво искат от коня. Едно момченце от първия ред веднага се обадило:

— Накарайте го да дойде тук и да ми свали шапката от главата.

Докторът направил някакви знаци на Бепо, който тръгнал право към момчето, вдигнал му шапката и му я сложил в ръката. Завалял дъжд от въпроси, а Бепо давал отговор на всеки — ту почуквал с копито по пода, ту поклащал глава, понякога отвръщал и устно, а докторът превеждал. Народът така се забавлявал, щото Блосъм, който наблюдавал през един процеп отвън, решил, че това няма да има край. След всичко, когато храбрият Пуфтупски извел коня си от арената, публиката не спирала да ръкопляска, да крещи възхитено и да го вика да се покланя на няколко пъти.

Вестта за огромния успех на първото цирково представление в Бриджтън, постигнат предимно от невероятния Говорещ кон, бързо се разнесла из града. За вечерното представление пред голямата шатра се проточила дълга опашка от по четирима, която търпеливо чакала за билети, а цялата циркова площ и всички павилиони и палатки били тъй претъпкани, че едва можело да се провреш през тълпата.

Шеста глава
Великият Бепо

Изхарчените пари, за които бедната Даб-Даб така се тюхкала, скоро били възстановени в спестовната касичка на Дулитълови. Прибавката от шестте змии към домакинството не го утежнила, макар че добрата икономка не преставала да упреква и да моли Джон Дулитъл да изхвърли оттам тези, както ги наричала, въртеливи гърчави създания. Но по време на престоя в Бриджтън навалицата в цирка оставила толкова много монети от по шест пенса в павилиона на „Двуглавото животно от африканските джунгли“, че скоро според Ту-Ту рекордните печалби от Ашби щели да бъдат надминати стократно.

— По моите изчисления, докторе — казал Ту-Ту, като извил математическата си глава на една страна и притворил лявото си око, — за шест дни като нищо ще съберем шестнайсет фунта, без да смятам допълнителния приход от пазарния ден и от съботата.

— Повечето пари са от докторовия номер с Бепо — намесил се Джип. — Ако не беше това изпълнение и големият интерес към него, щеше да има наполовина по-малко народ.

Когато видял какъв огромен успех има номерът на Джон Дулитъл, Блосъм се появил веднага след първото представление и го замолил да продължава до края на седмицата, в която циркът оставал в Бриджтън.

— А, виж какво — казал Джон Дулитъл, — обещах на Бепо, че ще го пенсионираш, за това, че ти е помогнал в бедата. Още не знам кога ще си поеме работата Нино, но на Бепо не съм и споменавал да играе цялата седмица. Предполагах, че ще замениш нашия номер с нещо друго веднага щом се поогледаш.

— Боже мой, докторе! — възкликнал Блосъм. — С нищо не мога да заменя твоя номер, ако ще да се оглеждам и цяла година. Такова чудо не се е виждало, откакто е измислен циркът. Вече се е разчуло из града, че и в околността. Казват, че идвали чак от Хуитълторп да ви гледат. Слушай, хайде помоли Бепо да ни услужи. Работата не е тежка. Кажи, че му давам каквото пожелае — аспержи на закуска и пухено легло, — само да каже „да“. Моята група — заедно със страничните атракции, всички заедно — печели на ден по цели петдесет фунта. За първи път, откакто се помня! Ако върви така, скоро всички ще забогатеем.

Докторът погледнал Блосъм, по лицето му се изписал укор и се забавил, преди да отговори:

— О, да — тъжно казал той, — сега си готов да направиш всичко за твоя стар помощник! Сега, когато ти носи пари. А години наред се е трепал за тебе, без дори да го изчешеш в отплата, само за едното сено и ечемика, колкото да не умре от глад. А сега си готов да го позлатиш. Парите, да, да! Пфу! Парите са проклятие.

— И така да е — възразил Блосъм, — дошло е време да му се отплатя. Толкова ли е тежко да отговаря на въпроси и да прави номера? Върви да поприказваш с него, докторе. О, боже мой! Звучи безумно — аз да те карам да говориш с него, а само преди двайсет и четири часа не подозирах, че съществува подобно нещо: човек да разговаря с кон!

— Освен чрез камшика — ухапал го Джон Дулитъл. — Защо не мога да те сложа на неговото място и да те накарам трийсет и пет години да работиш за Бепо срещу сено и вода, а за благодарност — бой и немара. Добре, ще му предам молбата ти, да видим какво ще отговори. Но запомни, решаваща е неговата дума. Откаже ли да изиграе дори едно представление, ще си изпълниш обещанието: хубав дом и сочно пасбище, където да пасе до края на живота си. Ах, колко ми се иска да каже „не“!

Докторът обърнал гръб и тръгнал към конюшнята.

— Бедният Бепо! — мърморел си той. — Прадядо му е носел Юлий Цезар на военни паради, слушал е как легионите приветстват покорителя на света, яхнал на гърба му! Бедният стар Бепо!

Когато влязъл в конюшнята, заварил товарния кон да гледа през прозореца на преградата към зелените ливади отвъд цирковата площ.

— Ти ли си, Джон Дулитъл? — запитал Бепо, когато докторът отворил вратата. — Да ме отведеш ли идваш?

— Бепо — казал Джон Дулитъл и сложил ръка на мършавия кокалест гръб на ветерана, — изглежда, че си станал известен човек, искам да кажа, известен кон.

— А защо, докторе? Не го разбирам.

— Прочул си се, Бепо. Странен свят. След трийсет и пет годишна служба при него господин Блосъм току-що е разбрал колко безценен и умен си ти.

— Безценен защо?

— Защото говориш, Бепо.

— Че аз винаги съм говорел.

— Да, аз зная. Но Блосъм и останалият свят не са го знаели, узнаха го от мен едва на арената. Ти предизвика голяма сензация, Бепо, тъкмо преди да излезеш в пенсия. А сега не щат да се пенсионираш. Искат да продължаваш да си тъй удивителен — да приказваш, както си приказваш открай време.

— Звучи налудничаво, нали, докторе?

— Точно така. Но ти изведнъж стана толкова безценен за Блосъм, че е готов да ти поднася аспержи на закуска, да ти даде един коняр за сресване с чесало и друг — да ти къдри гривата, само и само да играеш до края на седмицата.

— Хм! Това значи било да се прочуеш! И все пак предпочитам една хубава широка ливада.

— Виж, Бепо, дошло е време да си угаждаш, след като трийсет и пет години си угаждал само на другите. Обясних на Блосъм, че държа да си устои на думата. Ако не желаеш, кажи го направо. Още днес можеш да се пенсионираш.

— Ти какво ме съветваш, докторе?

— Нещата стоят така — казал му Джон Дулитъл, — дадеш ли на Блосъм това, което иска сега, със сигурност после ще получим онова, което ти искаш — точно което искаш! Той няма ферма, трябва да намери стопанин, който да те пуска на паша и да те гледа. А вероятно ще е по-благосклонен и към мен и някои мои намерения спрямо другите животни.

— Добре, докторе. Това е решаващо. Ще играя.

Нямало по-щастлив човек от Александър Блосъм, когато Джон Дулитъл отишъл да му съобщи, че Бепо приема да играе до края на седмицата. Веднага наредил да напечатат листовки и ги разпратил по съседните градове, да се раздават на хората по улиците. В тях се казвало, че световноизвестният Говорещ кон ще може да се види в Бриджтън само още четири дни и всеки, който не иска да пропусне това невиждано зрелище, трябва да побърза към:

„Блосъмовия Гигантски Цирк“.

Докторът изживял големи притеснения по време на процесиите из улиците, организирани за Бепо, защото всички го сочели с пръст като ерцхерцог Пуфтупски, дресьор на прочутия кон. Понеже директорът настоявал да се представя със смехотворната титла, с която го бил удостоил Матю Мъг.

Срядата, четвъртъкът и петъкът на тази седмица били трите дни, които счупили всички рекорди за касата на Блосъм. За пръв път в живота си директорът трябвало да връща желаещи поради липса на места. Цирковата площ се претъпквала дотолкова, че се страхувал да пуска повече хора. Полицията в Бриджтън му дала почти всички стражари, за да се поддържа редът и да няма пострадали в голямата блъсканица.

Има ли нещо по-успешно от успеха? Щом се разчуло, че няма билети, два пъти повече желаещи поискали да влязат. Дълго време цирковите артисти споменавали „Седмицата в Бриджтън“ като най-светлото време в цялата история на цирка.

Седма глава
Мечтаното пасбище

Междувременно Джон Дулитъл изисквал от Блосъм да изпълнява другите си обещания. Наскоро, след като циркът се установил в Бриджтън, слонът изпратил Джип да му доведе доктора, защото получил остър пристъп на ревматизъм от страшно влажния и мръсен обор.

Нещастното същество имало силни болки. След прегледа докторът препоръчал масаж. Извикал Блосъм и му наредил да купи буре със специален и скъп мехлем. Ако било преди няколко седмици, директорът като нищо щял да откаже да хвърли толкова пари за някакво болно животно. Ала сега, когато Джон Дулитъл носел невиждани печалби на неговия цирк, готов бил на всичко, за да му угоди. Пратили за мехлема, а докторът поискал шестима яки мъжаги да му помогнат.

Да се масажира слон не е лека работа. Много зрители се струпали в менажерията да наблюдават как шестимата работници и докторът пълзят по слона, втриват и размазват мехлема по кожата му, а от челата им се лее пот.

После докторът поръчал да се построи нов обор за огромното същество, с настилка от дъски, под нея дренаж и някои други модерни приспособления. Макар че и те били скъпи, веднага повикали дърводелци и работата се свършила за три часа. Благодарение на това слонът се възстановил само след няколко дни.

Докторът написал правила и за гледача, които подобрили състоянието на всички останали животни. Наистина работникът мърморел, че зоологическата градина се превърнала в салон за разхубавяване, но Блосъм ясно му дал да разбере: не спазва ли точно нарежданията на доктора, ще го уволни начаса.

Горкият Нино все още боледувал. Подобрявал се, но оздравяването му вървяло бавно. Докторът го посещавал по два пъти на ден. Ала за Блосъм вече било ясно, че номерът на дебелото конче, който винаги се изпълнявал под негово ръководство, не можел да се сравни с далеч по-изисканото представление на Бепо и доктора. Бепо, макар стар и неугледен, бил много по-умен от Нино.

И ето, седмицата отивала към своя край. Джон Дулитъл се уговорил с Блосъм, че в събота след последното представление той и Бепо ще заминат и ще отидат при фермера, който бил приел да извежда стария кон на хубава паша до края на живота му. Щял да му дава колкото овес иска и бели репички (любимото лакомство на Бепо) по два пъти на ден. Докторът и Бепо щели да разгледат стопанството му и ако не останат доволни, Блосъм щял да потърси друго, по-хубаво.

Завършило последното представление, разтурили голямата шатра и докторът и Бепо вече се канели да тръгват. Багажът на стария кон се състоял от едно покривало (съвсем ново, купено от Блосъм по искане на доктора, за спомен при раздялата), с което бил наметнат. Докторът носел черната си чантичка и един малък вързоп, натоварени също на Беповия гръб. Джон Дулитъл стоял край портата с юздата на Бепо в ръка и чакал Матю, който прескочил до фургона да вземе сандвичите, приготвяни от Даб-Даб.

В това време забелязал Блосъм да тича силно възбуден през цирковата площ. Зад него вървял нисък, много издокаран мъж.

— Слушай, докторе — запъхтяно викнал Блосъм. — Ей сега получих най-голямото предложение в моя живот. Този елегантен господин е собственикът на Манчестърския амфитеатър. Иска през по-другата седмица моят състав да изнесе представления в неговия театър — един от най-големите в страната! Иска най-вече Бепо. И какво ни предлага? По сто фунта на ден! Че дори и повече, ако…

— Не! — отсякъл докторът рязко и вдигнал ръка. — На Бепо може да не му остават години, но колкото му остават, ще ги изживее в мир. Кажи това на твоя менажер. Бепо се оттегля от цирка още днес — и завинаги.

Без да дочака сандвичите, той извел стария кон от цирка и забързал надолу по пътя.

Скоро след като тръгнали, Бепо и докторът били настигнати от Ту-Ту.

— Докторе — викнал бухалът, — последвах те, за да ти кажа за парите.

— Ту-Ту — отвърнал Джон Дулитъл, — в сегашния момент темата пари ми е по-неприятна от всякога. Бепо и аз се опитваме да избягаме дори от миризмата им.

— Да, но помисли си какво може да се направи с пари, докторе! — възразил Ту-Ту.

— Така е, и това им е най-отвратителното. Тяхната власт ги превръща в истинско проклятие.

— Даб-Даб ме помоли да те догоня и да ти съобщя колко е събрал Бутни-Дръпни през тази седмица в Бриджтън, защото сметна, че като научиш, може би ще решиш да се връщаме в Пъдълби. Току-що ги изчислих — без частта на Блосъм и без онова, което дължим на търговците. Голямо смятане му хвърлих, уверявам те. Очаквах къде-къде по-малко. А вместо шестнайсет, събрали сме двайсет и шест фунта, тринайсет шилинга и десет пенса чиста печалба.

— Хм — промълвил докторът. — Доста са, но не ни стигат, за да се оттеглим от работа, Ту-Ту. Трябват ни много повече. Кажи на Даб-Даб да ми ги пази и като се върна, ще приказваме. Връщам се утре. А сега довиждане и много ти благодаря, че дойде да ми съобщиш.

Докторът носел в джоба си адреса на фермера, при когото отивали. Каква била изненадата му, когато, щом стигнали, разбрал, че това е фермата на стария му приятел, впрегатния кон!

Какви поздрави, какво удивление и каква радост изживели от тази среща! Старият впрегатен кон, с очи, искрящи зад зелените очила, бил представен на Бепо, Бепо бил представен на впрегатния кон. Докторът познавал очилатия кон отдавна, но не знаел как му е името. Едва сега го чул за пръв път. Казвал се Тогъл.

— Знаеш ли — казал впрегатният кон, — страшно се радвам да видя и двама ви, но малко ми е мъчно, че Блосъм праща Бепо в това стопанство. Самият фермер е много свестен човек, обаче пасбището не е от най-хубавите.

— Но ние не сме задължени да останем тук — обяснил докторът. — Разбрах се с Блосъм — ако Бепо не го одобри, ще му потърси друго. Какво му е лошото на това място? Тревата ли не струва?

— Не — обяснил Тогъл, — тревата е чудесна. През август, ако вали, е малко по-водниста, но иначе през цялата година е много вкусна. Обаче пасбището е с лош наклон. Разбираш ли, могилата се скланя към североизток. Слънчево е само в най-топлите месеци. А през останалите слънцето изобщо не се вдига над хребета. Вятърът е предимно студен, североизточен и няма как да се опазиш от него освен зад живия плет оттатък, а тревата край него пък е оскъдна и скоро свършва.

— Я ми кажи — обърнал се докторът към Бепо — как си представяш ти идеалното, мечтаното място за конско старопиталище?

— Мястото, за което цял живот съм мечтал — започнал Бепо и старите му очи обходили околността с копнеж, — мечтаното от мен място е такова: едната му част е хълмиста, другата — равна. Склонът е чудесно нещо, тревата ти е под носа, а пък на равното си отпочиваш подир високото. И дървета има, огромни клонести дървета, с дебели стъбла, под тях конете обичат да стоят и да мъдруват след хубаво похапване. Има и горчилка, обрасла с билки и диви корени, каквито си поскубваме понякога просто ей тъй, особено див джоджен, защото много облекчава след преяждане. Има и бистра вода, не някаква разкаляна локва, а истински, искрящ и чист поток. В долчинката се гуши хубав стар навес, подът му е сух, а обраслите с лишеи плочи на покрива не пускат дъжда. Пасбището е разнообразно: на някои места е сплъстен торф с къса тревица, на други има висока тучна трева, нашарена с жълтурче и уханни диви цветя. От върха на хълма се наблюдават залезите, има гледка и на юг. А пък на билото е побит як, хубав кол, на който да си чешеш врата. Много обичам да наблюдавам как слънцето залязва и в същото време да си чеша врата. Цялата местност е оградена със здрава, сигурна ограда, която пази от зли кучета и от проклети хора. Тихо е. Цари спокойствие. Ето такова е, Джон Дулитъл, мястото, в което мечтая да прекарам своите старини.

— Хм! — казал докторът, след като Бепо свършил. — Описанието е прекрасно, в подобно място и аз бих желал да си дочакам края, макар че ще ми трябват повечко мебели, не само прът за чесане. Тогъл, знаеш ли някое пасбище като мечтаното от Бепо?

— Да, знам, докторе — отвърнал Тогъл. — Елате да ви го покажа.

Старият впрегатен кон ги превел през челото на хълма по пътя от другата му страна. И там, като погледнали към слънчевия юг през портата на някаква ферма, те видели прелестна ливада. Сякаш приказна фея била изпълнила мечтата на Бепо, защото точно такова било убежището, описано от него: там била китката от брястове, там били горичката и разискреният поток, имало го закътания навес в долчинката, а на хребета на могилата срещу червеното сияние на залязващото слънце стърчал колът, на който Бепо мечтаел да си чеше врата.

— Ето го, докторе — тихо промълвил Бепо. — Ето го, също както си го представях. Никой кон не може да иска по-добро място за старините си.

— Прекрасно е — възкликнал докторът, сам пленен от чудесната гледка. — Тази ливада има нещо много свое. На твоя стопанин ли е, Тогъл?

— Не — отвърнал впрегатният кон. — Знаеш ли колко пъти съм искал да вляза и да попаса? Сторих го веднъж-дваж, ала собственикът ме изпъди. Тя е на фермера, който живее в онази къщичка с червения покрив.

— Аха — казал докторът. — Колко ли може да струва това парче земя?

— Не вярвам да е много скъпо — поклатил глава Тогъл. — Голямо е наистина, но фермерът го държи само за сено.

— Но, докторе — намесил се Бепо, — защо да се купува? Нали ти каза, че Блосъм ще ми плаща издръжката?

— Да — обяснил докторът. — Ще плаща, обаче само за храна и квартира. А пък аз отдавна се каня да открия „Старопиталище за впрегатни и товарни коне“. Това място е толкова хубаво за изнемощели коне, че си помислих дали не мога да го купя? После ще основем „Сдружение на остарели впрегнати и товарни коне“ и ти ще си живееш тук завинаги.

— Каква прекрасна идея! — извикали едновременно двата коня.

— А имаш ли толкова пари, докторе? — запитал Бепо. — Джип неведнъж ми е казвал, че си беден като църковна мишка.

— Така е горе-долу — признал си докторът. — Открай време съм все така с парите. Но нали чу какво дойде да ми каже Ту-Ту, като тръгвахме от цирка? Че имаме двайсет и шест фунта. Дължа на един моряк доста за корабчето му, но той не се нуждае като вас — пратих едно птиче да го попита, та зная. По-късно ще припечеля и ще му ги върна. Естествено двайсет и шест фунта не стигат да се плати нацяло това голямо парче земя. Но ако фермерът склони да му дам първо тях, после ще го изплащам на годишни вноски. Приеме ли, веднага става ваше, освен ако не удържа на уговорката. Сега ме почакайте тук — отивам да го питам.

Докторът оставил конете пред портата и се отправил към къщичката с червения покрив, показана му от Тогъл.

Осма глава
Сдружението на остарелите впрегатни и товарни коне

В момента, в който Джон Дулитъл почукал на вратата му, фермерът, който притежавал мечтаната от доктора земя, седял край масата в гостната и разговарял със стопанина на Тогъл. Трябвали му двайсет фунта да купи картофи за разсад. Но стопанинът на Тогъл с голямо съжаление му отказал, защото сам той в момента нямал никакви пари. Тъкмо този разговор прекъснало потропването на доктора.

Фермерът бил гостоприемен човек и поканил Джон Дулитъл да седне край масата при другия му гост. Съпругата на фермера го почерпила с уханно ябълково вино. След това докторът описал онова парче земя, което му показал Тогъл, и запитал дали е за продан. И тъй като фермерът почти никак не го използвал, веднага приел да му го продаде. А колко му искате, запитал докторът. Сто и двайсет фунта, отговорил фермерът.

— Вижте какво — казал докторът, — засега имам само двайсет и шест фунта. Ако, да речем, ви ги дам и обещая да ви изплащам останалото на шестмесечни вноски по двайсет фунта, ще ми го дадете ли?

Фермерът, като разбрал, че така ще си купи картофи за разсад, бил готов да се съгласи веднага, но другият, Тогъловият стопанин, се намесил в разговора.

— За какво ще използваш тази земя, страннико? — запитал той. — Вярвам, не се гласиш да отваряш тук фабрика за туткал?

— О, не! — успокоил го докторът. — Искам да открия старопиталище за коне, трябва ми пасбище. Всъщност нищо няма да се промени.

Фермерите си казали, че този странник е побъркан. Но тъй като и той самият, а и намеренията му изглеждали безвредни, на драго сърце склонили.

— Между другото — обадил се докторът, докато разговарял с Тогъловия стопанин, — във фермата ви имам един приятел, впрегатен кон, носи очилата, които му дадох преди години, докато бях още в Пъдълби.

— А, да — сетил се фермерът, — знам един такъв — Тогъл. Странно животно. Не дава да му пипнеш очилата. Е, какво разправяте за него?

— Той вече е стар за работа, нали така? — запитал докторът. — Както разбирам, през повечето време е на паша. На него също му се иска да пасе на това пасбище заедно с коня, който доведох днес. Ще разрешите ли?

— Разбира се — приел фермерът. — Но откъде знаете всичко това за моето животно?

— О, вижте — объркал се докторът, — имам си начин да разбирам какво искат конете. Аз съм естественик.

— Ако питате мен, май повече сте неестественик — викнал фермерът и намигнал на своя съсед.

След като се разбрали как ще бъде изплатена първата вноска, направили пазарлъка и казали на доктора, че сега, след като сделката е уговорена, земята му принадлежи.

— Не на мен — спрял ги той, докато се сбогувал. — Земята принадлежи на Сдружението. Предавам я на самите коне.

Докторът попитал домакина къде може да намери дърводелец и си тръгнал. След половин час двамината фермери минали през полето и видели необикновения естественик и дърводелеца да слагат в средата на пасбището огромна табела. На нея с едри букви било написано:

ПОЧИВНА ФЕРМА

ТАЗИ ФЕРМА Е СОБСТВЕНОСТ НА СДРУЖЕНИЕТО НА ОСТАРЕЛИ ТОВАРНИ И ВПРЕГАТНИ КОНЕ. НАРУШИТЕЛИТЕ И ЗЛИТЕ КУЧЕТА ЩЕ БЪДАТ ИЗРИТВАНИ.

(Подписали от името на Управителния съвет)

Председател: БЕПО

Зам. председател: ТОГЪЛ

ЗАБЕЛЕЖКА: ЧЛЕНУВАНЕТО Е БЕЗПЛАТНО

ПРОПУСКИ — НА ПОРТАТА

И тъй, след като се уверил, че двамата членове-учредители на Сдружението са влезли във владение на новото си местожителство, Джон Дулитъл се сбогувал с Бепо и Тогъл и поел обратно.

Докато вървял надолу по пътя, той често се извръщал да погледне как ветераните препускат из новия си дом. Гледката стоплила сърцето му и той забързал усмихнато.

— Струва ми се — приказвал си той на глас, — че по-добра работа от тая не съм вършил. Бедните! Най-сетне са щастливи и пак се подмладяват след цял живот на непосилен труд. Ще трябва да уредя повече такива подслони. Имам един-два предвид. Например „Клуб плъх и мишка“. Дано доживея да го основа. Е, знам си, че Даб-Даб ще вдигне голяма патърдия, като чуе как съм изхарчил парите. Да, но си струваше. Ще изпратя тук някои стари лондонски файтонджийски коне още щом отида в града. Хм! — Докторът спрял и се извърнал. — Ето ги там, не спират да играят — Бепо се валя по хълма, а Тогъл цапа из ручея. Небеса! Забравих за репичките. Ах, този Бепо, защо не ми напомни?

Хукнал обратно. По пътя видял едно момченце да играе. Поразпитал го и открил, че е син на фермера, който му продал земята.

— Искаш ли да печелиш по шилинг на седмица? — подхвърлил докторът.

— Ще съм доволен и от шилинг на месец — отвърнало детето. — Събирам да си купя кънки за другата зима. Досега имам само девет пенса.

— Знаеш ли да садиш репички?

— Да — казало момчето. — То става лесно. Само това умея да садя.

— Чудесно — зарадвал се докторът. — Виждаш ли ей онази ливада, където са конете и заслона в долчинката? Току-що купих земята от баща ти. Тя става конски дом. Ако ми насадиш лехи с репички зад навеса, от белите, ще ти плащам по шилинг на седмица, за да я поддържаш. Готов ли си?

— Готов съм, господине! — зарадвало се момчето.

— Добре тогава. Ето ти първия шилинг, а ето ти и едно пени за пакет семена. Сега вече си във ведомостта на „Сдружението на остарели товарни и впрегатни коне“. Назначавам те главен градинар на почивната ферма. Нека лехата да е по-голяма, защото след време ще пратя и други коне. Като узреят, събираш ги на връзка и ги подаваш на питомците два пъти в седмицата. И не забравяй от време на време да хвърляш нови семена, за да не секва добивът. Ясно ли е?

— Да, господине.

— А сега си кажи малкото име, да ти пращам заплатата всяка седмица. Ако се наложи да напуснеш работа, например да заминеш за някъде, нека баща ти да ми пише. Той ми знае адреса.

Момченцето, доволно и предоволно, казало името си и хукнало да търси лопата и гребло, за да започва новата си работа.

— Ето, и това свърших — приказвал си докторът и подтичвал към Бриджтън. — Сега да измисля как по-внимателно да съобщя на Даб-Даб, че касата ни пак е празна.

Почивната ферма, основана от доктора през този ден, продължила да разцъфтява и да се разраства години наред. И още една грижа се притурила към многобройните задължения, които съсипвали грижливата икономка Даб-Даб. Защото докторът не само се обвързал да изплаща по двайсет фунта всеки шест месеца, ами постоянно намалявал Дулитъловите спестявания, като от време на време купувал и по някой много стар и съсипан кон, срещнат на улицата. Купувал ги от файтонджии, от боклукчии, от всякакви. Зърнела ли цигански фургон да се задава по пътя, бедната Даб-Даб изтръпвала. Защото циганските коне са много щърбави и окаяни и тя си знаела, че докторът ще се опита да откупи нещастното създание, и то от хора, далеч по-обиграни от него в пазарлъците.

Всички тези коне-отрепки докторът изпращал в Почивната ферма, за да станат почетни членове на Сдружението. Групата на Бепо и Тогъл се разраснала в цяло семейство от стари другари — коне от всички области на живота. Какви ли не спомени се разказвали под големите дървета и вечер край кола на хребета. Старите приятели се нареждали на опашка, изчаквайки да си почешат вратовете, докато съзерцават красивия мирен пейзаж, който изчезвал в тъмата, поруменен от заникващото слънце.

А списъкът на членовете ставал все по-дълъг и по-дълъг. Момчето, което поддържано градината с ряпа, писало на доктора да му съобщи, че непрестанно увеличавало лехите и му трябвал помощник. Обяснило му, че има приятел, който също спестявал за кънки. Питало доктора съгласен ли е да назначи и него.

Докторът го назначил и ведомостта на Сдружението се увеличила на два шилинга седмично. Джон Дулитъл посетил фермата три месеца след основаването й. Като поприказвал с Управителния съвет (пет от най-старите ветерани), той разбрал, че са нужни пари за оправяне на оградата и за почистване на канавките под живия плет. На някои от членовете трябвало да се престържат копитата (никой естествено не си правел труд да носи подкови). Тогава уговорил с момчето, назначено за първи градинар, да се разкопаят още лехи, за да се отглежда голяма реколта от репички — много повече, отколкото изяждало Сдружението.

Момчето било роден търговец и веднага се захванало; назначили още двама от приятелите му да помагат. А парите от продажбата на репички събирали във фонда „Огради и налбантство“ — с тях наемали майстори за живите плетове и оградите, както и налбанти да подрязват копитата на питомците.

Заплатите на новите работници естествено изпразвали още повече касичката на Дулитъл и добавяли нови към старите ядове на икономката Даб-Даб.

— Какъв е смисълът? — развикал се една вечер Ту-Ту, когато заговорили за сметки. — Какъв е смисълът да се пребивам с това двойно домакинско счетоводство и да ми пращи мозъкът от изчисления? Безполезно е да пресмятам колко пари имал докторът или пък да предвиждам колко можел да спечели. Колкото и да има, изхарчва ги до стотинка!

Пета част

Първа глава
Господин Белами от Манчестър

Благодарение на двуколката, която го настигнала и качила, Джон Дулитъл успял да се върне в цирка късно през нощта, вместо, както възнамерявал, рано на другата сутрин. Първото, което Матю Мъг му казал, когато си влязъл във фургона, било:

— Блосъм иска да те види веднага щом се прибереш. Онова конте от Манчестър е още при него.

Затова докторът веднага излязъл и се запътил към фургона на директора. Джип пожелал да тръгне с него и той му позволил.

Циркът бил събран и готов за потегляне на другата сутрин. Като наближил директорския фургон, Джон Дулитъл видял, че прозорците светят. А било много късно — минавало полунощ.

Вътре намерил директора, седнал край малката масичка с елегантния мъж, когото бил видял предишната сутрин.

— Добър вечер, докторе — поздравил го Блосъм. — Запознай се с господин Фредерик Белами, собственик и директор на Манчестърския амфитеатър. Той иска да поговори с теб.

Докторът се здрависал с господин Белами, който веднага се облегнал на стола, мушнал палци в ръкавните извивки на бялата си жилетка и започнал:

— Отложих завръщането си в Манчестър, доктор Дулитъл, макар да ме чака бърза и неотложна работа, за да уговоря с вас един ангажимент, който обсъдих тази сутрин с господин Блосъм. Видях номера ви с Говорещия кон и останах поразен. Господин Блосъм ми съобщи, че ви е убеждавал да участвате с програмата му в моя театър, но вие сте отказали, отвели сте коня да го пуснете на паша.

Докторът кимнал утвърдително, а господин Белами продължил:

— Тогава реших, че споразумението отпада, защото — няма да крия — без вашия номер този цирк не ме интересува. Ала господин Блосъм ме задържа, за да сме поговорели с вас. Увери ме, че същността на представлението не зависела от този точно кон, а от необичайното ви общуване с животните; че по същия начин можете да се представите с кой да е кон. Казва, макар да е трудно за вярване, че умеете да разговаряте с животните на техния собствен език. Така ли е?

— О — смутил се докторът, — съжалявам, че Блосъм ви го е казал. Не го твърдя, не го и разправям, защото виждам, че не ми вярват. Но да, така е. С повечето животни мога да разговарям свободно.

— Виж ти! — възкликнал Белами. — Изключително! Щом като е така, предположихме, че може би ще приемете да покажете номер с друго животно или животни, вместо с коня, който сте отвели. Идеята ми е да го поразширим, да го направим най-важната, съществената част от програмата на господин Блосъм. Невиждано нещо е тази ваша дарба. И казано по-точно, ще предизвика голяма сензация. Естествено трябва да знаете, че ще се заплати добре, много добре. Готов ли сте да размислите?

— Засега нямам друг номер — казал докторът. — Новак съм в професията. Според мен номерата с животни не бива да се изпълняват без доброволното им участие.

— О, да, да, точно така — съгласил се Белами. — Стана много късно. Размислете до сутринта. Изпуснах вечерния дилижанс. И ако сте съгласен, уведомете ме утре.

Докторът тръгнал към фургона си, а Джип, който следил целия разговор с голям интерес, подтичвал край него.

— Докторе — обадил се Джип, — сега му е времето да изиграем нашата пиеса — само ние, от семейството: аз, Ту-Ту, Гъб-Гъб, Тоби, Суизъл и може би бялата мишка. Нали ни обеща да опитаме „Театър на животните“! Напиши ни пиеса — Гъб-Гъб не го бива, откача с тия негови зарзавати. Ти напиши пиесата за животни, нещо изискано. А ние ще я изиграем. Убеден съм, че ще им вземем ума в Манчестър. Голям град е. И публиката ще е образована.

Макар да било късно, когато се прибрали, Джон Дулитъл видял, че всички животни го чакат, за да им разкаже преживелиците си през деня.

Джип веднага им предал разговора с манчестърския директор, както и собствената си идея да представят пиеса за животни. Това било посрещнато с огромно въодушевление и ръкопляскания от всички, дори от бялата мишка.

— Урааа! — изквичал Гъб-Гъб. — Най-сетне ставам актьор. И моля ви се, първото ми представление ще е в Манчестър!

— Не бързай толкова — смъмрил го докторът. — Все още не се знае ще има ли пиеса. Може и да е невъзможно. Ти като харесваш пиесата, не означава, че и на публиката ще се хареса.

Подхванал се разгорещен спор между животните за сюжета на пиесата — какво ще е интересно за хората.

— Да им представим „Пепеляшка“ — изцвърчала бялата мишка. — Всички я знаят, а пък аз ще съм една от мишките, които феята превръща на лакеи.

— По-добре да е „Червената шапчица“ — намесил се Суизъл. — Тогава аз ще съм вълкът.

Разговорът станал толкова общ и разпален, че докторът решил тъкмо в този момент да съобщи на Даб-Даб как е изхарчил двайсет и шестте фунта.

И го съобщил. С това убил настроението на икономката.

— Ах, докторе, докторе! — въздъхнала тя и поклатила глава. — Какво да те правя? Не бива да се доближаваш до пари, наистина не бива. Ох, боже, никога няма да се върнем в Пъдълби, то се е видяло!

Обаче другите, обхванати от новото увлечение, махнали пренебрежително, все едно че било нищо.

— О — ведро възкликнал Гъб-Гъб, — скоро пак ще ги съберем. Какво са парите? Пфу! Слушай, докторе, а дали да не изиграем „Красавицата и звярът“? Аз ще играя красавицата.

— Небеса! — ядосал се Джип. — Гледай го ти! Не, докторе, ти сам ще напишеш пиеса, единствено ти знаеш какво ще им е интересно на хората.

— А бе защо не оставите доктора да си ляга? — нервирала се Даб-Даб. — Прекарал е такъв тежък ден. А и на вас ви е време да спите.

— Олеле! — удивил се докторът, като погледнал часовника. — Знаете ли колко е? Два след полунощ. Хайде в леглата, бързо!

— Е, ама нали утре сме на път, докторе — спрял го Гъб-Гъб. — Можем да си отспим. Нека постоим още малко. Трябва да се реши коя ще е пиесата.

— Не, не и не! — креснала Даб-Даб. — Не тази нощ. Докторът е изморен.

— Не, не съм изморен — опънал се Джон Дулитъл.

— Да, но за тях е лошо да закъсняват. Няма по-здравословен навик от ранното лягане.

— Може би си права — съгласил се докторът. — Но аз, както знаеш, не обичам навиците.

— Аз обаче ги обичам, когато са полезни — възразила Даб-Даб. — Обичам редовния живот.

— Наистина ли, Даб-Даб? Затова си такава домакиня. Има два вида хора: едни, които обичат навиците, и други, които ги мразят.

— Знаеш ли, докторе — намесил се Гъб-Гъб, — аз например винаги разделям хората на две: едни, които обичат туршии, и други, които предпочитат простата храна; едните харесват сосове и подправки, а вторите харесват всичко натурално.

— Че то е пак същото, Гъб-Гъб — засмял се докторът. — Онези, които обичат промените в живота, и тези, които предпочитат еднообразието. Твоите любители на подправки се увличат от промените, а другите са… другите стават домакини. За себе си мога да кажа, че с възрастта се надявам да стана по-улегнал.

— Какво значи улегнал, докторе? — запитал Гъб-Гъб.

— Дълго е за обясняване. Вървете да спите. Утре сутринта ще поговорим за пиесата.

Втора глава
Животински пиеси

Сутринта, когато се събудили, усетили, че фургонът се движи. За тях това не било нищо ново. То просто означавало, че циркът е поел на път много рано, докато спели, както ставало, когато се местели от един град в друг. Тази част от техния живот допадала особено много на Гъб-Гъб — да се събуди сутрин, да надникне през прозореца и да провери през каква местност минава подвижният им дом.

Гъб-Гъб обичал да се перчи, че това именно доказвало вродената му страст към пътешествията, любовта към промяна, характерна за доктора. А всъщност по природа той приличал на Даб-Даб, защото никой не бил по-пристрастен към редовните навици, най-вече към редовното хранене, повече от него. Скитническият живот просто му осигурявал продължителни и безопасни приключения. Обичал вълненията, но спокойните вълнения, без несгоди и беди.

Матю Мъг се появил, докато всички още закусвали.

— Докторе — казал, — оня господин Белами е още с нас. Реши да отпътува с цирка, защото сме били в неговата посока. Но ако ме питаш, истинската причина е, че го е страх да не те изпусне. Луд е да те накара да изпълниш някакъв номер в неговия театър, пет пари не дава за другите изпълнения от цирка на Блосъм. Готов е да плати и преплати, само и само да се явиш с твоите животни.

— Да — отвърнал докторът, — но то не е чак толкова лесно, Матю. Тия мои животни са се запалили да играят в пиеса. Нощес, след като легнаха, написах една комедия. Ала има доста да репетираме, преди да му я покажем. Животните трябва да си научат ролите. Ти, ако искаш, върви да му кажеш, че ще работим, докато пътуваме, а утре, приготвим ли се, ще му я изиграем.

— Добре — казал Матю, излязъл от задната врата на движещия се фургон и затичал напред да настигне фургона на директора и да предаде съобщението.

Доктор Дулитъл, както някои от вас вероятно знаят, бил писал пиеси и преди — десетки пиеси за животни. Може да сте чували за прочутата му книжка „Едноактни пиеси за пингвини“. Писал и многоактни драми за маймуни и други твари. Но всички те били за животинска публика и на животински езици. Пиесите за пингвини се представяли (а доколкото знам, и днес се представят) през дългите зимни нощи в откритите театри на Антарктика, където многобройни чудновати птици седели по скалите на смълчани групи и пляскали с криле като перки, когато някоя реплика им се струвала особено смислена!

Пиесите за маймуни имали по-лек характер. Маймуните предпочитат комедията и фарса пред сериозната и задълбочена драма, харесвана от пингвините. Маймунските пиеси се представяли на някоя поляна в джунглата, а публиката се разполагала по околните дървета. Най-скъпи в маймунските театри били местата по клоните над сцената. А семейна ложа, състояща се от голям дървесен ствол, струвала над сто ореха. Имало строго правило: семействата, заели тия места, нямали право да хвърлят орехови черупки и бананови кори по главите на изпълнителите.

Та както виждате, Джон Дулитъл имал голям опит в животинската драматургия. Ала творбата, необходима на господин Белами за пред човешка публика, трябвало да е много по-различна, защото хората не разбират езика на животните. И след като размишлявал доста дълго, докторът решил просто да не използва език. Цялата пиеса да се състои само от действие. Нарекъл я „Пантомима Пъдълби“.

Репетициите доставяли голямо удоволствие на всички освен на Даб-Даб. Бедната икономка, която също имала роля, непрестанно прекъсвала представлението, за да смъмри някого, задето е съборил мебелите, счупил е чаена чаша или е откачил пердето.

Както можете да си представите, фургонът бил тесен за театрално представление. На всичко отгоре колата се движела и щом конят, който я теглел, завиел по шосето, всички на сцената се търкулвали на пода, а изкрякването на Даб-Даб било знак, че още нещо от покъщнината е пострадало. Ала останалите животни се кискали на злополуките в репетициите точно толкова, колкото ги развеселявала и самата пиеса.

Пантомимата напомняла старовремската Арлекиниада. Тоби играел смешника Арлекино, Даб-Даб била хубавицата Коломбина, Гъб-Гъб — стиснатият дъртак Панталоне, Суизъл — полицаят, а Джип представял влюбения Пиеро. Танцът на Арлекино, Коломбина и Пиеро страшно ги разсмивал, защото все ставало така, че щом танцьорите се вдигнели на палци, фургонът се заклащал силно и ги наблъсквал под леглото.

Суизъл, полицаят, непрестанно арестувал бедния Пиеро (Джип) и где когото срещне. Вместо полицейска палка, носел краставица, докато накрая я счупил на две о главата на Панталоне (Гъб-Гъб), когото трябвало да преследва из фургона за кражба на връзка наденици. Тогава арестантът грабнал палката на полицая и взел, че я изял. Докторът решил да вмъкне това в истинското представление и в Манчестър да играят с краставица. Появата и излизането от „сцената“ били особено трудни, защото артистите трябвало да се измъкват от вратата и да се крепят на стъпалата на фургона, както се движел. Гъб-Гъб в ролята на смешника Панталоне изживял големи мъчения. Неговите „появи“ били най-чести, та затова бил ту вътре, ту вън, стиснал нажежения ръжен или връзката с наденици. И макар че докторът винаги му напомнял да внимава, като излиза, той все забравял, че фургонът върви, изхвръквал навън и почти всеки път се строполявал с главата надолу на пътя. Репетицията спирала, господин Панталоне набързо се изправял и хуквал подир движещия се театър, за да излезе отново на сцената.

През онази сутрин, когато циркът се носел към поредния град, успели да извъртят пиесата четири-пет пъти. Щом керванът им спрял да нощува, докторът пратил вест на господин Белами, че макар да не са готови и да нямат костюми, той може да дойде и да види дали ще му хареса представлението.

Пак изиграли пантомимата, този път на здрава земя край пътя пред господин Белами, Блосъм, Матю Мъг и атлета. На тази сцена, която стояла неподвижно, а не се мятала от една на друга страна, пиесата минавала много по-добре и макар че Панталоне малко се пообъркал и непрестанно се появявал и изчезвал от сцената, накрая публиката ръкопляскала гръмко и продължително и всички заявили, че това е най-забавното представление, което са гледали.

— Великолепно! — викнал господин Белами. — Точно онова, което ми трябваше! След още малко репетиции и съответните костюми ще предизвикате сензация. Никой не може да каже, че представлението не доставя наслада на животните артисти. Тази вечер се прибирам в Манчестър. А след като привърши едноседмичния си престой в Малък Плимтън, господин Блосъм ще ви доведе в моя театър, за да открием представленията по-другата седмица. Понеделник, седемнадесети. Междувременно ще се погрижа за рекламата. И мисля, че мога да обещая публика, която ще ви оцени.

За семейството на Дулитъл престоят на цирка в Малък Плимтън преминал предимно в приготовления и репетиции на „Пантомима Пъдълби“ за премиерата в Манчестър. Що се отнасяло до Бутни-Дръпни, незаменимият Матю Мъг изцяло се нагърбил с неговия павилион и освободил доктора да си гледа само пиесата.

Репетирали ден след ден, докато всички научили ролите си без грешка и нямало опасност да сбъркат. Желанието на доктора било от началото до края представлението да се изнесе само от животните, без той самият или някой друг да се явява на сцената. По време на репетициите се случвали различни премеждия и недоразумения, като например историята със злополучната краставица, които навявали на доктора нови идеи и много от тях той вмъквал в спектакъла. Освен това и актьорите, докато усвоявали пиесата, имали някои духовити хрумвания. Ако били сполучливи, Джон Дулитъл добавял и тях. По тези причини в края на репетициите действието станало много по-дълго и малко по-различно от онова, което показали на Белами. А и далеч по-хубаво. На Гъб-Гъб то се струвало толкова смешно, че неведнъж току по средата започвал да се киска на собствената си комичност и тъй се превивал от смях, че спирал да играе.

През тези дни Теодосия Мъг работела от сутрин до вечер над костюмите. Да се пригоди човешко облекло към животно не е лесна работа. Най-много се озорила с Гъб-Гъб. На първата репетиция с костюми той се появил с дрехи, облечени обратно, и с перука, наложена с тила напред. На задните му крака вместо панталони били нахлузени ръкавите на палтото. А и гримът създавал двойна работа на режисьора. Господин Панталоне намирал ружа за много вкусен и неспирно облизвал бузи по време на спектакъла. Размазвал го по цялата си зурла и изглеждал тъй, сякаш току-що се е натъпкал с хляб и мармалад.

Но най-голямото изпитание за Панталоне били самите панталони. Когато най-накрая успели да му обяснят как се носи костюм, той се опитал да задържи гащите с колан. Ала коремът му бил толкова закръглен и загладен, че те непрестанно се свличали. И на първите няколко репетиции с костюми, щом се втурвал на сцената (естествено подгонен от полицая), по пътя панталоните се изхлузвали и той се явявал само по сако и перука. Теодосия се принудила да му изработи специални презрамки, а докторът винаги сам надзиравал обличането му.

В началото нещо подобно се случило и с Даб-Даб, която играела Коломбина. Теодосия й ушила чудесна балеринска поличка от твърд розов плат. Но когато я облякла за пръв път, тази изящна ципонога балерина изпълнила такъв скоков шпагат по време на танца с Арлекино, че полата й прехвръкнала над главата на нейния партньор. Напрежението се усилило, когато Панталоне грабнал поличката и я навлякъл вместо гащите, които, както обикновено, бил загубил по време на устремната си поява.

И тъй, както си представяте, режисьорът Дулитъл и Теодосия, главната гардеробиерка, не подвивали крак. Да изпълняват роли на хора само по себе си било необичайно за животните, а да играят и с тия непривични дрехи им било много трудно, особено когато до премиерата имало само една седмица. Заради тези костюми докторът неведнъж изпадал в отчаяние. Накрая Теодосия измислила безброй хитри приспособления, като например секретни копчета, кукички, ластици и панделки, които да задържат дрехите и шапките по местата им. А докторът накарал артистите да носят костюмите през целия ден и те свикнали да се движат, да тичат и да танцуват в дрехи с лекотата, с която извършвали тези движения и без тях.

Трета глава
Афишът и статуята

Денят, в който циркът пристигнал в Манчестър, бил празник за семейството на Дулитъл. Досега освен Джип ни едно от животните не било ходило в такъв голям град. По пътя нататък Гъб-Гъб не се отделял от прозореца, наблюдавал околността и видел ли нещо необичайно, съобщавал през рамо на останалите.

Театърът на господин Белами се намирал в покрайнините на града. Разположен бил в голям увеселителен парк с какви ли не допълнителни представления, а сградата за спектакли се намирала в средата. Боксови състезания, борби, съревнования между духови оркестри и най-различни други развлечения се предлагали на голямата открита площадка зад театъра. По форма тя била овална, а край сцената, една над друга, се издигали многобройни скамейки. Оттам и името — амфитеатър, защото напомнял за големите открити театри в древния Рим.

Когато искали да се поразведрят, хиляди граждани на Манчестър прииждали в увеселителния парк на господин Белами, особено в събота следобед, както и вечер. Нощем цялото пространство се осветявало от лампи, накачени на гирлянди, и от това всичко наоколо ставало примамливо и красиво.

Паркът бил толкова обширен, че Блосъмовият „Гигантски цирк“ можел да се побере в единия му ъгъл и да изчезне там. Директорът останал поразен.

— Ето, това е то — заявил той на доктора, — така трябва да се върти нашата работа, на широка нога! Белами сигурно тъне в пари. Само театралната сграда побира три пъти повече зрители от голямата ни шатра!

Цирковата трупа на Блосъм, унила и поразена от видяното, била отведена на мястото, определено за тях. Скоро след като настанили конете в конюшните, появил се и самият господин Белами. Първото, за което попитал, било къде е „Пантомима Пъдълби“.

— Що се отнася до вашата програма — казал той на Блосъм, — оставям ви за нея ей това пространство, разполагайте се и почвайте работа. Най-много хора идват към пет следобед и в събота сутрин — тогава на арената правим боксови състезания. А с трупата на доктор Дулитъл ще се заема лично аз. Естествено парите ще му ги изплащам както се бяхме разбрали, чрез вас, а вие ги разпределяйте, както се споразумеете. Но отсега нататък той и животните му са под мое ръководство, това да ви е ясно, и никой няма да се бърка. Така се уговорихме, нали?

След това Блосъм и хората му се хванали да строят палатки и павилиони, а семейството на Дулитъл било отведено с фургона в другата част на парка — до театъра — и било настанено в оградена площадка при пълни удобства.

Край тях имало още няколко палатки и фургони на неколцина изтъкнати артисти, участници в дневните, всъщност по-правилно — вечерни представления, играни в театъра. Били танцьори, акробати на въже, певци и разни други.

Подредили леглата, разтребили фургона и докторът предложил да се разходят из града. Джип и Гъб-Гъб поискали да тръгнат веднага; докторът приел. Даб-Даб обаче предпочела да остане, за да подреди багажа и да сготви вечерята.

Докторът се отбил да се увери, че Матю Мъг вече е настанил Бутни-Дръпни, и после поел да разглежда Манчестър, придружаван от Гъб-Гъб и Джип.

За да стигнат до центъра, трябвало да извървят половин миля през квартали от къщи с градинки, които окръжавали големия град.

Разбира се, доктор Дулитъл и Джип, понеже били ходили в Лондон на няколко пъти, знаели какво представлява един голям град. Но Гъб-Гъб загубил ума и дума, когато навлязъл в претъпканите улици, гъмжащи от превозни средства, от двете страни с големи магазини и постройки.

— Ах, колко хора! — ахкал той, а очите му щели да изскочат от почуда. — Гледайте каретите! Не знаех, че имало толкова много карети на този свят — вижте ги как се точат по улиците като в шествие. Ами зарзаватчийниците им! Не съм виждал по-грамадни домати! О, тук страшно ми харесва. Много по-голямо е от Пъдълби, нали? И колко е по-весело. Да, този град ми харесва.

Стигнали до едно уширение — голям площад, ограден от много красиви здания. Гъб-Гъб искал да узнае всичко за тях. И докторът взел да му обяснява какво е банка, какво е житна борса, какво е кметство и тъй нататък.

— А това пък какво е? — запитал Гъб-Гъб и посочил към средата на площада.

— Това е статуя — отвърнал докторът.

Бил огромен паметник на човек, възседнал кон. Гъб-Гъб запитал кой е той.

— Генерал Слейд — отговорил докторът.

— А защо са му издигнали статуя?

— Защото е прочута личност — обяснил докторът. — Сражавал се е в Индия, срещу французите.

Пресекли този площад и малко по-нататък влезли в друг, по-малък, без статуя. Докато го прекосявали, Гъб-Гъб изведнъж спрял като закован.

— Божичко, докторе! — извикал. — Погледни!

На отсрещната стена се виждал огромен афиш — рисунка на прасе, облечено като Панталоне, стиснало връзка наденици.

— Но това съм аз, докторе! — затичал се нататък Гъб-Гъб.

И наистина отгоре с големи букви пишело:

„Пантомима Пъдълби“. В Амфитеатъра на Белами. От следващия понеделник.

Собственикът бил удържал на думата си. Поръчал на един художник да изрисува героите в пиесата на доктора и разлепил рекламите из целия град.

Гъб-Гъб не искал да мръдне оттам. Мисълта, че е пристигнал в този голям град и е видял собствения си образ по стените, че сам той е вече прочут актьор, направо му замаяла главата.

— Сигурно ще ми вдигнат и статуя — заявил той — като на генерала. Виж, тук има място. Този площад е без статуя.

Докато се разхождали, видели и други рисунки на тяхното представление — имало я и Даб-Даб, изправена на пръсти като балерина, имало го и Суизъл с полицейския шлем на главата. Но при всеки афиш с образа на Панталоне едва успявали да издърпат Гъб-Гъб. Готов бил, ако зависело от него, да престои цялата нощ, опиянен от своята актьорска слава.

— Не, наистина непременно трябва да се разбереш с кмета за моята статуя, докторе — казал той, като вървял наперено, с високо вирнат нос. — Вероятно ще решат да преместят генерала на някой по-малък площад, а мен да ме поставят на големия.

Сутринта в понеделник, деня, в който щели да се представят за пръв път пред публика, направили репетиция с костюми на пантомимата и на останалите номера от програмата. Това било сборен спектакъл. Състоял се от няколко части, в които играели танцьори, певци, жонгльори и разни други. Те се явявали последователно под съпровода на оркестър, който свирел съответна подходяща мелодия. От двете страни на сцената имало окачени рамки, а в началото на всеки номер излизали лакеи в ливрея и мушкали в тях големи картони. На картоните, за сведение на зрителите, било написано заглавието на следващото изпълнение. Докторът предложил картоните за „Пантомима Пъдълби“ вместо от лакеи да се поставят от животни. Господин Белами изпаднал във възторг от идеята. Докато докторът се питал кои да са животните, Ту-Ту пожелал да го възложат на него.

— Но за това трябват двама — обяснил му докторът. — Нали виждаш какво правят лакеите — все едно че са войници. Излизат в маршова стъпка, всеки с картон в ръка, и като на учение тръгват към двете страни на сцената, измъкват стария картон и слагат на мястото му новия.

— Ясно, докторе — успокоил го Ту-Ту. — Ей сега ще намеря още един бухал и двамата ще сме много по-добра двойка от твоите лакеи. Само почакай да пообиколя околностите на града.

Ту-Ту отлетял и след половин час се върнал с още един бухал, който му бил като близнак. Поставили столчета в ъглите, та дребните птици да достигнат рамките, а бухалите-лакеи репетирали своите роли.

Дори музикантите в оркестъра, свикнали на какви ли не чудновати гледки от сцената, ахнали, когато Ту-Ту и неговият побратим се появили иззад завесата. Те били много по-красиви от наконтените в кадифе лакеи. Като две механични фигурки бухалите подскокнали на столчетата, сменили картоните, поклонили се пред въображаемата публика и се оттеглили.

— Ау! — възкликнал контрабасистът и побутнал тромбониста. — Виждал ли си по-чудновато нещо? Сякаш цял живот са били все на сцена.

След това докторът, който сам бил добър музикант, обсъдил с диригента музиката, най-подходяща за пантомимата.

— Ще ми се да е нещо игриво — обяснил Джон Дулитъл, — обаче много тихо, от начало до край пианисимо.

— Разбрано — кимнал диригентът. — Ще ви изсвиря онова, което изпълняваме за въжеиграчите — създава напрежение.

Той почукал с палката на пулта, за да се приготвят музикантите, и му изсвирил увертюрата. Била вълнуваща, трепетна мелодия, изпълнена много, много тихо. Извиквала представа за приказни феи, литнали над тучни ливади в лунна светлина.

— Великолепно! — зарадвал се докторът, когато диригентът спрял. — А сега, затанцува ли Коломбина, искам менуета от „Дон Жуан“, защото на него е репетирала. И ще ви замоля всеки път, щом Панталоне падне, барабанистът да бие силно по големия барабан.

„Пантомима Пъдълби“ била изиграна на истинска сцена, с истински оркестър и на истински декор — последната репетиция с костюми. Прожекторите заслепили и пообъркали Гъб-Гъб. Но той и останалите актьори вече толкова пъти били репетирали пиесата, че можели да я играят и насън. И представлението минало на един дъх от началото до края, без ни една грешка, нито пропуск.

Когато свършили, господин Белами казал:

— Остава само едно: когато публиката е в залата, артистите ще бъдат повикани пред завесата. Трябва да им покажете как да се покланят.

Репетирали и поклоните. Петимата изпълнители изтичали пред завесата, хванати за ръце, поклонили се на празната зала и отново се скрили.

В своя пълен с преживелици път животните на доктор Дулитъл се били сблъсквали с какво ли не. Но струва ми се, нищо друго не се врязало така в паметта им и не било обсъждано тъй често, както първото представяне пред публика с прочутата „Пантомима Пъдълби“.

Казвам прочута, защото тя наистина много се прочула. Не само била отразена в манчестърските вестници като сензационен успех, но я описали и театралните списания като нещо невиждано в областта на развлекателните представления. То се знае, публиката и преди била виждала номера с животни, преоблечени като хора — и някои от тях били чудесни. Но във всички изпълнителите изобщо не съзнавали защо вършат онова, което вършели, нито пък разбирали значението на своето представление. А нашият доктор, тъй като умеел да разговаря с артистите на собствения им език, създал пиеса, изпипана до най-малки подробности. Така например дни наред показвал на Тоби как да намига с едно око, а още повече време отделил да накара Панталоне да отмята глава и да се смее като човек. Гъб-Гъб с часове се упражнявал пред огледалото. Прасетата се смеят по свой начин, за който хората не знаят, и слава богу, защото понякога хората им се струват ужасно смешни. Ала да накараш животно да се смее, да се подсмихва и да се усмихва точно където е нужно в една пиеса, при това съвсем непринудено и без разлика от човека, това не било виждано на сцена до този ден.

Хубавото време в понеделник вечерта и добрата реклама на господин Белами примамили в увеселителния парк огромни тълпи. Много преди началото на представлението театърът започнал да се пълни.

От трупата на доктора, която чакала реда си зад сцената, най-развълнуван бил самият доктор. Никое от животните му освен Суизъл не се било явявало до този миг пред истинска театрална публика. И това, гдето играли безгрешно само пред господин Белами и още неколцина други, не означавало, че ще успеят да го повторят, когато застанат пред пълната зала.

Щом чул оркестъра да настройва инструменти, докторът надникнал през завесата. Насреща си видял безброй много лица. Нямало къде игла да хвърлиш и въпреки това хората прииждали пред главния вход в края на дългото преддверие и се опитвали да се промъкнат на пътеките; заставали дори пред вратите, изправени на пръсти, за да виждат сцената.

— Докторе — прошепнала Даб-Даб, която също надничала, — сега най-сетне ще забогатеем. Блосъм каза, че господин Белами му обещал по сто фунта на ден, дори повече, ако хората са над определено число. А от това повече не могат да бъдат. Муха няма къде да кацне в този театър, така е претъпкан. Защо тропат и свиркат?

— Защото представлението закъснява — обяснил докторът и си погледнал часовника. — Нетърпеливи са. О, внимавай! Да бягаме от сцената. Вдигат завесата. Ето, дуетът на певците е зад кулисите, готови за първия номер. Хайде, бързо! Къде се дяна този Гъб-Гъб? Дано не му падне перуката. Аха, ето го. Слава богу, на мястото си е — и панталоните му също. Сега ще стоите тук и никой да не мърда. След този номер сме ние. Престани да си ближеш лицето, Гъб-Гъб, моля ти се! Няма кога да те гримирам!

Четвърта глава
Слава, богатство и — дъжд

Притеснението на режисьора Дулитъл, че актьорите му може да се смутят от публиката, било напразно. Осветлението, музиката и огромната тълпа, вместо да ги сковат, поощрили животните да играят още по-добре. След това докторът заявил, че на ни една репетиция не били така съвършени.

Що се отнася до зрителите, от мига, в който се вдигнала завесата, те били запленени. В началото мнозина не вярвали, че актьорите са животни. Шепнели си едни на други, че това вероятно е трупа от маскирани момчета или пък джуджета. Но си казали, че е невъзможно двете бухалчета, които в началото с маршова стъпка изнесли заглавните картони, да бъдат също маски. А с разгръщането на пантомимата и най-недоверчивите се уверили, че никой човек, колкото да се упражнява и да се преобрази, не може нито да върви, нито да изглежда така.

Отначало Гъб-Гъб грабнал сърцата на всички. Мимиките и дяволиите му накарали публиката да се превива от смях. Ала щом се появила Даб-Даб, мненията се разделили. Аплодисментите по време на танца й с Тоби и Джип съборили театъра, както е обичайно да се казва. Тя покорила залата. И наистина, въпреки тромавата й походка, лекотата, с която изпълнила менуета, била невероятна. Народът ръкопляскал, тропал възбудено с крака, ревял „Бииис!“ и не им позволил да продължат, докато не повторила своя танц.

Изведнъж една жена от първия ред хвърлила на сцената букетче виолетки. За пръв път поднасяли на Даб-Даб цветя и тя не знаела как да постъпи. Но Суизъл, обиграният актьор, знаел. Той подскочил напред, взел букетчето и с поклон го подал на Коломбина.

— Поклони се! — прошепнал докторът иззад кулисите на патешки. — Поклони се на публиката, на дамата, която хвърли цветята!

Даб-Даб направила реверанс като истинска балерина.

Когато завесата паднала и оркестърът изсвирил гръмко последните акорди, ръкоплясканията били оглушителни. Трупата излязла пред завесата ръка за ръка и многократно се поклонила. Но публиката не спирала да ги вика. Тогава докторът ги накарал да се появят един по един. Гъб-Гъб изпълнил клоунади и направил смешни гримаси, Суизъл си свалил шлема и се поклонил. Тоби подскочил във въздуха с арлекинска сръчност, Джип заел трагичната поза на Пиеро, а Даб-Даб отново едва не съборила залата, като прекосила на палци сцената и с върха на крилете си изпращала целувки към зрителите.

Още букети полетели към Коломбина и връзка с моркови — към Панталоне, а той започнал да ги хруска още там.

Господин Белами заявил, че откакто притежавал театъра, не е виждал такъв ентусиазъм. И веднага запитал Блосъм не желае ли да подновят договора за още една седмица.

След като минали всички номера и публиката излязла от театъра, Гъб-Гъб влязъл в празната зала да погледне сцената откъм салона. По пода намерил хвърлени програми. Попитал доктора какво представляват. И страшно се зарадвал, когато му показали собственото му име, отпечатано там като изпълнител на Панталоне.

— О! — възкликнал той и сгънал програмата грижливо. — Ще я запазя. Ще си я сложа в албума с ресторантски менюта.

— Искаш да кажеш албума с марки.

— Не — отвърнал Гъб-Гъб. — Отдавна вече не събирам марки. Сега събирам ресторантски менюта. Тях ги разглеждам с по-голямо удоволствие.

Дулитъловци живеели наблизо до театъра и по-рядко виждали приятелите си от цирка. Въпреки това докторът се отбивал в увеселителния парк да разбере как се оправят Матю и Бутни-Дръпни. А клоунът Хоп, Херкулес и братята Пинто често посещавали театъра, за да погледат пантомимата и да пийнат чай във фургона на Дулитъл.

Изключителният успех на докторовата пиеса продължил през цялата седмица — на всяко ново представление прииждали все по-огромни тълпи. Наложило се хората да си купуват билети предварително, нещо, което дотогава се било случвало в Амфитеатъра само веднъж, за концертите на един световноизвестен цигулар.

Богати господа и елегантни дами се отбивали във фургона на доктора почти всяка вечер, за да го поздравят и да погалят великолепните му животни-актьори. Гъб-Гъб се главозамаял и взел да си придава важност — например неведнъж отказвал да приема почитатели, ако пристигали по време на следобедната му дрямка.

— Големите актьори трябва да се пазят — обяснявал той. — Приемам почитатели само сутрин, от десет до дванадесет. Нареди да съобщят това във вестниците, докторе.

Една дама си донесла албума за автографи, за да й се подпише, и с помощта на доктора той нарисувал две криви „Г. Г.“ и един пащърнак, който, както обяснил, представлявал фамилния му герб.

Даб-Даб, макар и тя да се прочула, останала достъпна за посетители. След всяко представление се втурвала във фургона да си гледа домакинството и понякога започвала да оправя легла и да пържи картофи с балеринската поличка.

— До гуша ми дойде от това прасе — мърморела тя. — За какво се надува? Ако не беше докторът, щяхме ли да се прочуем? Всяко животно ще играе като нас, стига той да го научи. Между другото, докторе — сетила се, докато застилала масата за вечеря, — ти говори ли с Блосъм за парите?

— Не — отвърнал докторът. — Защо да губя време? Още не е минала първата седмица. А както разбирам, ще играем и през другата. Не, не съм се виждал с Блосъм, чакай да си спомня, не съм го срещал от три дни.

— А трябваше! Трябва да ходиш всяка вечер и да прибираш дяла от печалбата.

— Защо? Блосъм е почтен човек.

— Нима? — изсъскала Даб-Даб и тропнала на масата солта и пипера. — На него му вярвам само докато ми е пред очите. Послушай ме и всяка вечер си прибирай парите. Кой знае колко си събрал, особено откакто вместо едно, играем по две представления на ден.

— О, всичко е наред, Даб-Даб, не се тревожи — успокоил я докторът. — Щом си направи изчисленията, Блосъм сам ще ми донесе парите.

През следващите няколко дни икономката непрестанно подтиквала доктора да си уреди сметките, но той не се и помръднал. Изминала първата седмица, изтърколвала се и втората, а Блосъм не се весвал с дяла на доктора, пък и животните го виждали рядко. Бутни-Дръпни също имал успех в своя павилион и понеже приходът от него бил достатъчен за ежедневните им нужди, нехайният доктор както винаги не желаел да се тревожи.

Към края на втората седмица славата на „Пантомима Пъдълби“ така се разнесла и толкова хора прииждали да разговарят с доктора и с неговата трупа, че накрая решили да устроят прием и да поканят всички желаещи на чай.

Вследствие на това сутринта добрата икономка пощуряла от работа. Изпратили над двеста печатни покани. Повикали госпожа Мъг да помага. Край фургона наредили масички, украсили го вътре с цветя, приготвили огромни количества чай и сладкиши и в четири часа в събота следобед отворили вратите на заградената площ до театъра, да влязат гостите.

Всички животни, някои в театрални костюми, изпълнявали ролята на домакини, седели край малките масички и отпивали чай с елегантните дами и господа, които проявили желание да се запознаят с тях. Това било прощално празненство, защото на другия ден циркът на Блосъм се готвел да отпътува. Там бил кметът, а също и кметицата, както и неколцина вестникарски репортьори, които скицирали в бележниците си домакинята Даб-Даб, която наливала чай, и Гъб-Гъб, който поднасял сладкишите.

На следващия ден, след един от най-успешните гастроли в своята история, циркът си вдигнал багажа и напуснал Манчестър.

Градът, в който отишли, бил малък, на дванайсет мили в североизточна посока. Когато циркът пристигнал на определената за него площ, завалял дъжд и настаняването било неприятно за всички. Защото не само валяло из ведро, ами и земята отвратително се разкаляла от многобройните човешки стъпки.

Дъждът не спрял нито на другия, нито на по-другия ден. А за цирковата работа това било ужасно, защото нямало ни един посетител.

— Е, не е толкова страшно — успокоително заявил докторът на закуска при третата дъждовна утрин. — В Манчестър спечелихме много пари. Това ще ни помогне в тия безработни времена.

— Да, но не забравяй, още не си ги прибрал — напомнила му Даб-Даб, — макар че поне сто пъти ти казах да ги вземеш от Блосъм.

— Видях го тази сутрин — казал докторът — преди закуска. Всичко е наред. Обясни, че сумата била огромна, затова не посмял да я държи у себе си. Вложил я в манчестърската банка.

— А защо не я изтегли, като заминавахме — запитала Даб-Даб, — и не ти даде половината?

— Защото беше неделя — отвърнал докторът. — В неделя банките не работят.

— А какво възнамерява да прави? — упорствала икономката. — Там ли смята да я държи?

— Отиваше да изтегли парите. Тръгваше с коня, когато го срещнах. Не му завиждам, че ще язди в този дъжд.

Да се издържа цял цирк е скъпо нещо. Животните трябва да се хранят, работниците и артистите искат заплати, има още куп други разноски, за които непрестанно се дават пари. Затова през тези дъжделиви дни, когато нямало посетители и циркът и страничните павилиони били наквасени и празни, вместо да печели, „Гигантският цирк“ губел ежедневно, дори ежечасно.

Тъкмо докторът изрекъл тези думи, през вратата надникнал работникът от менажерията, с яка, вдигната срещу дъжда.

— Да сте виждали насам шефа? — запитал той.

— Блосъм замина за Манчестър — казал Джон Дулитъл. — Ще се върне към два следобед.

— Хм! — измънкал оня. — Много неприятно.

— Защо? Мога ли аз да помогна? — предложил докторът.

— Трябват ми пари за ориз и слама за менажерията — обяснил чистачът. — Шефът ми ги обеща за тази сутрин. Житарят донесе храната, не ще да я остави, ако не му я платим. А животните са гладни.

— О, Блосъм най-вероятно е забравил — казал докторът. — Аз ще платя, а той, като си дойде, ще ми ги върне. Колко ти трябват?

— Трийсет шилинга — две бали слама и двайсет и пет килограма ориз.

— Готово — станал докторът. — Ту-Ту, подай касичката.

— Хайде пак! Хайде пак! — скочила Даб-Даб с разрошена от гняв перушина. — Вместо да си вземе парите от Блосъм, той ще му плаща сметките! Храната за животните не е твоя грижа. Защо? Защо? Блосъм да богатее, а ти да обедняваш — това си ти, цял-целеничък!

— Животните не бива да гладуват — обяснил докторът, докато вадел пари от касичката и ги подавал на чистача. — Ще си ги получа от него. Даб-Даб, не се тревожи!

През цялата сутрин дъждът се леел все по-силно. Четвърти ден циркът бил в този град. Не паднало ни пени от билети.

След изявата си с Бепо в Бриджтън докторът спечелил безкрайното уважение на всички от цирка. Те осъзнавали, че оня, който говори езика на животните, знае за тях много повече, отколкото един обикновен цирков директор като Блосъм. Постепенно докторът бил въвел големи промени в ръководството на цирка, макар да имало още много неща, които желаел да подобри. Мнозина от артистите вече го смятали за най-влиятелния в цирка, а към Блосъм се отнасяли като към чучело.

След гледача на животните пристигнал друг служител, комуто трябвали пари за ежедневните циркови разноски. И тъй през цялата сутрин при доктора се нижели хора и му обяснявали как Блосъм обещал да им плати в уреченото време. Вследствие това, разбира се, касичката на Дулитълови (която била препълнена от двуседмичните печалби на Бутни-Дръпни) отново се изпразнила. Станало два следобед, станало три, а Блосъм го нямало никакъв.

— О, нещо го е забавило — успокоявал докторът Даб-Даб, която ставала все по-нервна и гневна. — Ей сега ще се върне. Той е почтен човек. Сигурен съм. Не се бой.

В три и половина Джип, който душел отвън на дъжда, връхлетял във фургона.

— Докторе! — извикал. — Тичай при фургона на Блосъм. Според мен нещо не е в ред.

— Защо, Джип? Какво има? — попитал докторът и посегнал към шапката си.

— Госпожа Блосъм не е там — обяснил Джип. — Първо помислих, че са заключили вратата. Но я бутнах и тя се отвори. Вътре няма никой. Няма го и сандъка с багажа — всъщност изнесли са всичко. Ела да видиш! Тук нещо не е в ред.

Пета глава
Загадъчното изчезване на Блосъм

От думите на Джип по лицето на доктора се изписало удивление. Той бавно наложил шапка и тръгнал след кучето в дъжда.

Във фургона на Блосъм било така, както го описал Джип. Нямало никой. Всичко ценно било изнесено. На пода се търкаляли ненужни хартийки. Във вътрешната стаичка — будоара на госпожа Блосъм — не било по-различно. Фургонът изглеждал така, сякаш обитателите му са го изоставили набързо за дълго време.

Докато Джон Дулитъл се оглеждал объркано, някой го докоснал отзад по рамото. Бил Матю Мъг.

— Лоша работа, а? — казал Матю. — За да изтегли парите от банката! Блосъм не е трябвало да изнася сандъка и цялата покъщнина. Ако ме питаш, нещо ми подсказва, че вече няма да видим нашия добър, любезен директор. Как мислиш?

— Хайде, Матю, да не прибързваме. Каза, че ще се върне. Нещо го е забавило. А пък сандъкът и вещите, те са негови. Може да прави с тях каквото си иска. Несправедливо е да го съдим без доказателства.

— Пфу! — ядосал се Матю. — Ти, разбира се, смяташ всички за светци! Аз пък мисля, че трябва да се простиш с парите от Манчестър.

— Нямаме доказателства, Матю — упорствал докторът. — Слушай, ако излезеш прав, това ще е беда за всички в цирка. Моля те, дръж в тайна подозренията си, чу ли? Да не притесняваме хората, докато не се уверим. А сега оседлай един кон и тайно иди в Манчестър вместо мене. Срещни се с Белами и го запитай знае ли къде се е дянал Блосъм. А сетне се върни колкото може по-скоро и ми кажи, може ли?

— Добре — казал Матю. — Но не ми се вярва Белами да знае повече от теб. В туй време оня вече е запрашил към Европа.

Джип, след като изслушал разговора, набързо се измъкнал и се върнал във фургона.

— Приятели — заявил той, като отърсвал мократа си козина, — Александър Блосъм се е изнизал.

— Небеса! — възкликнал Ту-Ту. — С парите ли?

— Да, с парите, да го вземат мътните! — изръмжал Джип. — А докторът имаше да взема толкова, че до края на живота си щяхме да живеем в охолство.

— Знаех си! — изохкала Даб-Даб, като разперила отчаяно криле. — Казах на доктора да не му вярва. Още от началото разбрах, че е мошеник. А сега той се къпе в пари, докато ние отделяме от залъка си да му плащаме борчовете.

— Е, голяма работа! — изквичал Гъб-Гъб. — Щом се е махнал, толкова по-добре. Сега ще имаме истински цирк — за какъвто животните мечтаят. Много му здраве на Блосъм, вагабонтина! Радвам се, че се е махнал.

— С нещата, които не знаеш — скочила върху му Даб-Даб, — ще се напълни цяла библиотека. Може ли докторът да ръководи цирка без пукната пара? Как ще плаща заплати и наеми? Как ще храни животните и себе си? Стотици фунтове на ден трябват, за да се поддържа един цирк, кренвирш такъв! Ами дъждът — тече, сякаш никога няма да спре! Целият цирк седи — без ни един посетител! Десетки животни изяждат килограми пари на ден! Заплатите на десетки хора се трупат всяка минута. „Радвам се, че се е махнал!“ Ах ти, ти, сурова наденица!

След като Матю тръгнал, докторът останал под завета на Блосъмовия фургон, замислено вгледан в поройния дъжд, който плющял в калните локви. После седнал върху един празен сандък и запалил лула. От време на време смръщено си измъквал часовника.

Като изминал половин час, съзрял през прозореца Херкулес в ежедневно облекло да бърза към фургона. Подтичвал, за да се опази от дъжда. Когато стигнал, скочил вътре, а сетне изтърсил връхното си палто през вратата.

— Разбрах, че шефът се е измъкнал — казал той. — Вярно ли е?

— Нямам представа — отвърнал докторът. — Закъсня да се върне от Манчестър. Но може нещо да го е забавило.

— А, дано скоро се върне — умислил се Херкулес. — Дължи ми една седмична заплата. А ми трябват пари.

Атлетът седнал до доктора и двамата започнали разговор за времето и как се предсказва времето.

След малко дошъл и клоунът Хоп с кучето Суизъл. Лошите вести се разнасят бързо. И той чул, че Блосъм е избягал. Докторът отново се опитал да оневини директора и настоял да не го подозират, докато нямат явни доказателства.

А после, смутени и без желание, продължили разговора за времето.

Подир това дошли братята Пинто, акробати на трапец, с мушами, наметнати върху ярките трика. И те искали да разберат къде се е дянал Блосъм и защо не са получили заплатите, които им обещал за тази сутрин.

Докторът, все по-разколебан, очаквал Блосъм да се появи всеки миг и с мъка отклонявал разговора от загадъчното изчезване на директора.

Накрая пристигнал ръководителят на общите работници.

— Много съмнително ми се струва — умърлушил се той, след като му разказали всичко, — а пък имам три деца и жена, трябва да ги храня. Как ще живеят, ако съм без заплата? Жена ми каза, че нямаме нищо за ядене.

— Да — обадил се един от братята Пинто, — а ние пък сме с малко бебе. Ако Блосъм е избягал с парите, трябва да обадим на полицията.

— Но нямаме доказателство, че е избягал — извикал докторът. — Всеки миг може да се върне.

— А може и да не се върне, докторе — намесил се Херкулес. — Ако е мошеник, докато си намериш доказателствата, той ще е вече в Китай — където никой не може да го хване. Братята са прави. Какво сме седнали тук да гадаем и да се чудим? Поне да пратим някой до Манчестър да разбере каквото може.

— Аз вече изпратих — обяснил докторът. — Матю Мъг, помощникът ми, тръгна нататък.

— Охо — казал единият от акробатите, — значи и ти си се усъмнил, докторе, а? Кога го изпрати?

Докторът отново си погледнал часовника.

— Преди четири часа.

— Време му е да се връща — измърморил Херкулес. — Обзалагам се, че и следата му няма да хване. Момчета, май наистина е офейкал… Божичко! Ах, да мога да го пипна! Ще го размажа този Блосъм като мръсна муха! И атлетът с лопатестите си ръце направил движение, сякаш сплесква нещо.

— Но той остави голямо имущество — обадил се ръководителят на общите работници. — Не разбирам защо бяга в такъв момент.

— Каквото е оставил освен неплатените сметки, е нищо в сравнение с онова, което е завлякъл — рекъл Херкулес. — Един господ знае какво е получил от Белами за представлението на доктора — повече пари никога не са му падали. И непрестанно се измъкваше — от три седмици насам все отлага плащането ту за това, ту за онова. Според мен още от началото си е намислил да офейка, решил го е още щом е видял, че ще паднат пари.

— Е, и сега какво ще правим? — попитал Хоп.

— Да, това е въпросът — подкрепили го братята Пинто. — А сега какво ще правим?

— Трябва да си намерим нов директор — викнал Херкулес. — Някой да поеме ръководството и да ни измъкне от тази беда.

Шеста глава
Докторът става директор на цирка

Странно било да се види как, щом атлетът споменал за нов директор, очите на всички във фургона се насочили към Джон Дулитъл.

— Докторе — заявил Херкулес, — май ти ще ни станеш новия шеф. И ако ме питат, ще кажа, че си само за това. Е, момчета?

— Да! Да! — викнали всички. — Само докторът и никой друг!

— Щом е така — продължил Херкулес, — от името на състава на „най-големия цирк в света“ предавам ти, докторе, цирка на непрежалимия Александър Блосъм. От днес нататък за нас думата ти е закон.

— Но как, мили боже! — заекнал докторът. — Аз нищо не разбирам от управление на цирк и освен това аз…

— Как да не разбираш — прекъснал го Херкулес. — Че нали твоят номер с Бепо ни оправи в Бриджтън? Нали само заради теб отидохме в Манчестър? Та ти разговаряш с животните! Не се боим. Аз самият съм убеден, че с теб ще печелим повече, отколкото спечелихме — искам да кажа, загубихме — при Блосъм. Давай напред и ни води!

— Да — намесил се Хоп. — Така е, докторе. Кой знае какво ще ни сполети, ако не ни поведеш. С двата крака сме в кашата — напълно разорени. Само ти ще ни измъкнеш.

Цяла минута докторът не отговорил — останал да седи замислен върху дървения сандък. Накрая огледал окаяната смълчана групичка и казал:

— Добре. Дойдох уж за кратко в цирка. Но сега не мога да напусна не само заради вас, а и заради моите животни и отговорността ми към тях. Защото и аз, хм, съм разорен. Щом искате, ще се опитам. Но ще ви ръководя малко по-различно от Блосъм. Смятам да управлявам цирка на оперативни начала — в смисъл че вместо заплати, всеки ще получава своя дял от спечелените пари, след като сме си платили разноските. То означава, че не върви ли работата, ще вземате малко, понякога дори ще плащате, но има ли работа, ще печелите. Освен това държа на правото да уволнявам когото пожелая, без никакво предупреждение.

— Точно така! Така се ръководи цирк — всички да са съдружници, един да го управлява.

— Но да сме наясно — вдигнал ръка докторът. — В началото много работим, малко ще печелим. Нямаме ни стотинка и докато не престане дъждът, няма да вземем грош. По-лошо, ще задлъжнеем за известно време, дори ако намерим хора, готови да ни дават на кредит. Приемате ли?

— И как още!… С теб сме, докторе!… Никой няма да мрънка! Ти си само за шеф! — викнали всички. И тозчас угрижените им лица разцъфнали в усмивки и въодушевление.

В същия момент се появил Матю Мъг, придружаван от господин Белами.

— Много съжалявам за станалото — обърнал се Белами към доктора. — Наброих на този негодник Блосъм две хиляди фунта. А той, изглежда, се е измъкнал с всичките пари — не си е платил задълженията и на търговците в града. Когато се появиха при мен, това ми отвори очите и разбрах, че е мошеник, а после дойде господин Мъг. Съобщих на полицията, но не вярвам да го заловят. Най-добре се върнете в Манчестър — ще ви оставя в парка на Амфитеатъра, докато съберете достатъчно, за да продължите.

— Урааа! — извикал Хоп. — А ето че и дъждът спря! Щастието ни се усмихна. Ура за Цирк Дулитъл!

— Извинете! — чул се тих, учтив глас откъм вратата. — Тук ли е доктор Дулитъл?

Всички се извърнали — на прага стоял дребен мъж. Зад него слънцето сияело.

— Аз съм Джон Дулитъл — представил се докторът.

— Добър ден, много ми е приятно — казал дребният човек. — Изпратен съм с нарочна заръка от една театрална фирма. Наредено ми е да ви направя предложение. Канят ви с трупата ви в Лондон идния месец, ако нямате други ангажименти.

— Ха! — възкликнал Херкулес. — Какво ви казах, момчета? В мига, в който стана директор, получава предложение от Манчестър, а сега пък го канят в Лондон. Три пъти ура за доктора!

Всички — и животните, и хората — били доволни, че докторът поема ръководството. Щом научили, работници, коняри, изпълнители — всъщност всички, които били в състава на цирка — отишли при доктора да го поздравят и да му изразят радостта си. Когато спрял дъждът, настъпило всеобщо веселие и суетня. А първото, което сторили, било да смъкнат надписа „Гигантски цирк на Блосъм“, закачен над главния вход, и да вдигнат на негово място табелата „Цирк Дулитъл“ — название много по-скромно, което обаче щяло да се прочуе повече и по-заслужено от предишното.

Белами се оказал извънредно сърдечен. Като разбрал, че докторът и всички останали са без пукната пара, предложил да подпомогне новото ръководство с паричен заем или по друг начин. Но Джон Дулитъл не желаел да натоварва цирка с още задължения — поискал само от Белами да посетят заедно някои търговци от този град и да ги помолят за кредит — да го поизчакат. Естествено Белами бил известен в цялата околност на Манчестър. Затова търговецът на зърнени храни, зарзаватчията, месарят и останалите с готовност откликнали на молбата му да снабдяват доктора с продукти и да си получат парите, когато циркът събере средства да им плати.

По същата причина, за да не задлъжняват, докторът решил да не се връщат в Манчестър, а да останат там, където били. Времето се оправило и публиката се появила. Пристигането на Белами и посещението при градските търговци било реклама за „Цирк Дулитъл“. Другата още по-убедителна реклама, колкото и да е странно, дошла от кражбата и бягството на Блосъм. Щом в Манчестър научили, че директорът е изчезнал с парите, вестниците подели новината и описали надълго и нашироко как славната „Пантомима Пъдълби“ е ограбена и захвърлена без средства в близкия малък градец. Историята била препечатана от местните вестници. Изведнъж населението на градеца осъзнало, че „Пантомима Пъдълби“ е при тях, а те не са я и забелязали (поради дъжда), докато не го научили от пресата. След това, то се знае, всички заговорили за обира и пожелали да видят пантомимата, доктора и прочутите животни-актьори, които предизвикали голямата сензация в Манчестър. Целият град се втурнал към вратите на „Цирк Дулитъл“.

Както вече казах, градът не бил голям, но за три дни имало достатъчно публика, та докторът си платил задълженията, а и купил продукти за по-нататък. Дори останали малко пари и всеки получил по мъничко.

Ту-Ту, заклетият експерт-счетоводител, бил по-зает от всякога. Защото не само държал сметка за припечеленото от Бутни-Дръпни, ами правел и счетоводството на целия цирк. А това, с новата „кооперативна“ разпоредба на доктора, не било лесна работа. Трябвало да се вписват до стотинка разноските за търговците, както и да се разпределят печалбите между хората според свършената от всекиго работа. Така например общите работници и кочияшите били заети само ден-два на седмица и не получавали толкова, колкото артистите от страничните павилиони, които се трудели през цялото време. Но всеки вземал повече, когато седмицата била печеливша, и по-малко, когато нямало публика.

Макар че почти всички се радвали да имат за директор доктора и охотно останали в цирка дори при неблагополучното начало, при което поел ръководството, намерили се един-двама недоволници да искат големи заплати, преди още да са изплатени задълженията и сметките. Те впрочем били хора, от които докторът на драго сърце се отървал. И още щом събрал пари, за да им се издължи, пратил ги да си гледат работата. Вследствие на това „Цирк Дулитъл“ започнал с по-малко изпълнители, отколкото приключил циркът на Блосъм, но пък отношенията били почтени, а хората и животните — единни, изпълнени с надежди и доволни от новото начало.

Седма глава
Матю Мъг, заместник-директор

Другият член от състава освен счетоводителя Ту-Ту, също доста зает през първите дни на „Цирк Дулитъл“, била икономката Даб-Даб.

— Знаете ли — казала тя една вечер на Ту-Ту и на Джип, — всичко това изглежда великолепно и аз не искам да ви развалям настроението, но смятам, че освен доктора трябва да има и още някой, който да поеме деловата работа. Там, където става дума за театрални представления с животни, докторът е незаменим. Като режисьор няма равен. Но отсега мога да ви кажа какво ще се слуша: всички други съдружници — Херкулес, Хоп, братя Пинто и останалите — ще забогатеят, а докторът ще си остане беден. Снощи например разправяше, че се канел да върне опосума в родната му Вирджиния. Доколкото разбрах, оня копнеел да се катери по дървета на лунна светлина, а тук у нас нямало нито такива дървета, нито такава лунна светлина. Казах му, че луната в Англия е същата като във Вирджиния. А той — не е същата, не е достатъчно зелена! Господ знае колко ще му струва билетът до Америка. И съм сигурна, че щом събере пари, докторът ще го изпрати. Спомена за лъва и леопарда — големите хищни животни според него не трябвало да се затварят в клетка. Ах, защо нямаше още някой с организаторски способности — да наблюдава какви ги върши докторът!

— Права си — казал Джип. — Аз разчитам на Матю Мъг. Той не е толкова глупав, колкото изглежда.

— Добър човек е — намесил се Суизъл. — Всеки път, като ни срещне и мене, и Тоби, вади от джоба си или кокал, или нещо друго и ни го дава.

— О, да — кимнал Джип. — Такъв му беше занаятът — продавач на котешка храна. Добро сърце е. Казвам ти, Даб-Даб, сама ще се увериш, че и главата му е добра за работа. Той уреди гостуването ни в следващите три града. Докторът не знаеше какво да прави по-нататък, нито накъде да ни поведе, не разбира как се развежда цирк из страната. Посъветва се с Матю. Мъг веднага прескочи до съседния град, разбра през коя седмица им е панаирът, поръча доставки на фураж, нае циркова площ и тъй нататък. Душа дава да работи в цирк. Често съм го чувал да се хвали пред цигани и пред разни такива по пътищата, че той бил съдружникът на Джон Дулитъл, дипломиран доктор, знаменития директор на цирк. А и от реклама разбира — най-важното в нашата работа. Матю накара доктора да напечатат онези, големите афиши. Доколкото разбрах, разлепили са ги по всички улици на Тилмът, следващия град. Да, много разчитам на Матю. Добър човек е.

„Цирк Дулитъл“ бил цирк от съвсем нов вид. Сега, когато държал всичко в ръце, докторът продължил да прави промените и подобренията, за които мечтаел по времето на Блосъм.

Чудесно било, както подхвърлил Джип, че Матю не изпуска от очи доктора. Иначе той като нищо щял да се остави новите идеи да го подведат. Обикновената циркова публика не била виждала такъв цирк. Преди всичко Джон Дулитъл изисквал от разпоредителите да бъдат учтиви. Освен това не позволявал никакви заблуди, както обичал да се изразява. Обичайно е всички от цирка да разправят, че техните номера са „най-интересните в света“, че животните им са „единствените, хванати в плен“ — все такива невероятни и преувеличени приказки.

Това докторът не го разрешавал. Заявил, че иска нещата да се представят такива, каквито са, да не се подвеждат зрителите и да не ги подмамват да плащат за зрелища, които не могат да им покажат. Отначало Матю Мъг се възпротивил. Заявил, че ако не „играят на голямо“, няма да привлекат много публика. Но скоро се уверил колко е прав докторът. Щом народът осъзнал, че всичко обещано в рекламите излиза вярно, новият цирк си спечелил име на почтеност, а това събирало посетители като нищо друго.

Второто, което тревожело Матю в първите дни на докторовото директорство, било изискването му да предлагат на посетителите безплатна чаша чай.

— Слушай, докторе — раздразнил се той, — да знаеш, че ще се разориш! Как така ще поднасяш чай на хиляди хора, без да ти го плащат. Това да не ти е хотел или приют за вдовици и сираци!

— Матю — възразил докторът, — всеки, който идва да посети моите представления, е нещо като мой гост. Някои идват от много далеч, че си водят и децата. Следобедният чай е хубава привичка. Няма да излиза толкова скъпо, ако купуваме чая и захарта на едро. А Теодосия ще го приготвя.

Тъй следобедният чай сее превърнал в нещо неотменно. А скоро се прибавило и друго: безплатни пакетчета с ментови бонбони за дечурлигата. И предсказанието на доктора се сбъднало. В градовете, където „Цирк Дулитъл“ кръстосвал път с някой друг по-голям цирк, предприятието на доктора носело двойна печалба, защото хората знаели, че ще ги почерпят с чай и ще се отнесат с тях почтено и учтиво.

Осма глава
Циркът на Дулитъл

Оставали шест седмици до появата на цирка в Лондон. Първият град, в който щели да играят по пътя си, бил Тилмът. И точно там докторът отново бил хвърлен в затвора — но само за една нощ. Ето как се случило това…

Животните, вече казах, били по-доволни и от хората след замяната на Блосъм с доктора. Първото, което сторил Джон Дулитъл, щом се посъбрали малко допълнителни средства, било да мине навсякъде и да разпита всички животни от какво се оплакват. Разбира се, недоволствата не били едно и две. Преди всичко почти всяко същество в менажерията желаело да му пребоядисат клетката. Докторът наредил всички клетки да се подновят, всяка с цвета, предпочитан от обитателя.

Скоро след пребоядисването се получили нови оплаквания. Всъщност докторът ги бил чувал и преди. Лъвът и леопардът едва понасяли затворничеството. Копнеели да излязат от тесните си клетки и да се поразтъпчат на свобода.

— Ако зависеше само от мен — обяснил им докторът, — изобщо нямаше да ви затварям. Ако останеше на мен, щях да ви върна в Африка и да ви пусна в джунглата. Но нямам средства. Събера ли ги, ще имам грижа за това.

— Да излизахме оттук поне за няколко минути на ден — примолил се лъвът, загледан с копнеж през рамото на доктора в отсрещните хълмове, — няма да е толкова ужасно.

— Да — подкрепил го леопардът, — така животът ще е поносим. О, как са ми омръзнали четирите стени на тази отвратителна клетка!

Гласът на леопарда бил толкова жалостив, а лицето на лъва толкова печално, че докторът решил да стори нещо.

— Слушайте — казал им, — ако ви пускам да потичате всяка вечер, готови ли сте да ми обещаете нещо?

— Всичко — отвърнали те в един глас.

— Ще се прибирате ли точно след половин час? Честна дума?

— Честна дума!

— Добре — склонил докторът. — Тогава всяка вечер след представлението ще ви отключвам клетките и ще ви пускам за половин час.

Така и това, като следобедния чай и детските ментови бонбони, станало обичай в „Цирк Дулитъл“. Животните от менажерията се пускали на свобода вечер, при условие че ще се връщат, без да ги викат. За известно време всичко вървяло чудесно. Хората от цирка се уверили, че животните държат на думата си и не посягат на никого. Дори Теодосия свикнала с мисълта, че може да срещне лъва и леопарда да прекосяват оградената циркова площ след здрачаване, запътени към клетката си подир вечерната разходка.

— Всичко е много пристойно — заявил докторът. — Как досега не съм се сетил?! Работят по цял ден като нас, играят в представленията. Заслужили са малко свобода и развлечение нощем.

Естествено, когато излизали извън оградата на цирка, животните внимателно избягвали срещи с хора, защото не желаели да ги плашат, а пък и хората им били безразлични. До гуша им дошли по цял ден да ги наблюдават и да ги разглеждат в клетките им. Ала една вечер, когато циркът се преместил в нов град, се случила беда. Към десет часа Матю Мъг се втурнал във фургона на доктора.

— Шефе, лъвът не се е прибрал! Минах да заключа и видях, че клетката му е празна. А съм го пуснал преди повече от половин час.

— Небеса! — възкликнал докторът, скочил от стола и се затичал към менажерията, сподирян от Матю. — Какво ли се е случило? Не може да е избягал — дал ми е дума. Дано не е пострадал!

Като стигнал менажерията, докторът отишъл при клетката на леопарда и го запитал знае ли къде е лъвът.

— Трябва да се е загубил, докторе — казал леопардът. — Излязохме заедно и поехме на изток през тресавището. Но не познаваме околността. Стигнахме до един поток и не можахме да го прескочим. Лъвът тръгна нагоре, а пък аз — надолу, да търсим брод за отсрещния бряг. Аз не намерих. Потокът ставаше все по-широк и по-дълбок, затова продължих край него. После чух църковния часовник и разбрах, че е време да се прибирам. Надявах се той вече да е тук. Ала го нямаше.

— Да сте срещали хора? — запитал докторът.

— Нямаше жива душа — отговорил леопардът. — Минах край една ферма, обаче заобиколих да не подплаша някого. Ще се върне. Не се тревожи.

Докторът останал да го чака през цялата нощ. Тръгнал дори из полята и го дирил край потока, споменат от леопарда. Но от животното нямало и следа.

Съмнало се — пак никакъв лъв! Докторът се разтревожил. Но откриването на цирка не му оставило време да се замисля. Хората се тълпели и усилената работа заела вниманието на всички.

По време на чая докторът изпълнявал ролята на домакин, а Теодосия тичала напред-назад да обслужва многобройните масички, претъпкани с гости, облечени в празнични дрехи.

Изведнъж, както се провирал между масичките, за да поднесе на някаква дама чиния сладкиши, докторът съзрял лъва да влиза в цирка направо през главния вход! В момента всички били улисани да ядат и да пият и докторът се помолил дано лъвът, който кротко вървял към менажерията, да стигне до клетката, преди да го видят. Но, уви! Една групичка — фермер със семейството си — на излизане от един павилион се сблъскала с лъва. Жената на фермера изпищяла, хванала децата и хукнала. Фермерът запратил бастуна си по лъва и също побягнал. Настъпил хаос. Жени крещели, масички се прекатурвали, накрая някакъв глупак от тълпата изгърмял с пушка. Бедният лъв, уплашен до смърт, се извърнал и мигновено изчезнал.

С това суматохата поутихнала, но на хората вече не им било до забавления — набързо се разотишли и циркът опустял.

Лъвът след кратката си поява отново се скрил, а докторът се разтревожил, че ужасен от този бурен прием, е избягал и няма да го намерят.

Джон Дулитъл събирал хората си да го търсят, когато се появили двама полицаи и го арестували. Обвинявал се, казали, в това, че пуска дивите животни на свобода и застрашава зрителите. На всичко отгоре се разбрало, че лъвът нахлул в някакъв кокошарник и изял пилетата. Докато превеждали арестанта през града, собственикът на пилетата вървял по петите му, обсипвал го с ругатни и си искал парите.

Докторът прекарал нощта в затвора. А междувременно лъвът се сврял в мазето на една пекарница и нито пекарят, нито който да било смеел да го наближи. Всички в къщата будували. Съобщили в цирка да дойдат и да си го приберат. Но лукавият Матю Мъг, макар да знаел, че лъвът се подчинява на хората, които познава, обяснил, че единственият, който може да го укроти, е докторът, затова, казал, ако искате да се прибере лъвът, пуснете го от тъмницата.

Така рано-рано на другата сутрин освободили доктора. А той отишъл в мазето и поприказвал с лъва.

— Ужасно съжалявам, докторе — казал лъвът, — загубих се в тресавището. Кръстосах цялата местност. Чак на другия ден намерих собствените си следи и тръгнах към цирка. Опитах се да вляза в менажерията, без да ме усетят. Но щом оня глупак взе да стреля с пушка, подплаших се и побягнах.

— Ами пилетата? — запитал го докторът. — Нали ми беше обещал да не закачаш никого, като си на свобода?

— Обещах ти да не закачам хора — възразил лъвът. — Нали трябваше да се нахраня? Бях примрял от глад след дългото нощно бродене из тресавището. Колко ти искат за тези пилета?

— Един фунт, десет шилинга и шест пенса — отговорил докторът. — Единадесет пилета по два шилинга и половина парчето.

— Живо обирничество! — възмутил се лъвът. — По-жилави дърти кокошки не съм ял. И не бяха единадесет, а само девет.

Да знаеш, че отсега нататък ще идвам с теб на разходките — предупредил го докторът.

След това отвел лъва в цирка. А подплашените граждани наблюдавали през процепите на вратите как страховитото животно крачи плавно по улиците зад Джон Дулитъл, кротко и тихо като агне.

Сега вече, след като докторът се грижел за животните както смятал за редно, сам той започнал да се наслаждава на този живот. А бедната Даб-Даб взела да осъзнава, че надеждите й да го отведе от цирка и да го върне към стария живот в Пъдълби избледняват все повече и повече.

Както вече казах, в свободното си време Джон Дулитъл измислил нови и интересни животински номера. Но никога не забравял за детската публика и съчинявал пиесите и развлеченията повече за тях, отколкото за възрастните. Успехът на Говорещия кон и „Пантомима Пъдълби“ му показал, че знаенето на животински езици може да е от голяма полза. Така например той обучил змиите, които купил от Фатима, да изпълняват самостоятелен номер. Вместо палатката на змиеукротителките с онази глупава дебелана, която се преструвала на онова, което всъщност не била, „Цирк Дулитъл“ предлагал представление, в което змиите изигравали самостоятелен номер, без помощта на човек. Под звуците на мелодия от музикалната кутия те танцували някакъв странен, много грациозен танц. Представлявал смесица между кадрил и игра с конец, провиран между пръстите. На малка, пригодена за тях сцена, те се плъзгали на опашки в такта на музиката, кланяли се на партньорите си, свивали се в „сложна верига“, сплитали възли една с друга, марширували като войници и още какво ли не — все неща, които хората за пръв път виждали да се изпълняват от змии.

Постепенно почти всички животински номера в „Цирк Дулитъл“ започнали да се играят самостоятелно. Били многобройни и всеки номер разкривал способностите на различните животни. Номерът на змиите например бил нагоден да показва тяхната грациозност, защото според Джон Дулитъл нямало по-грациозно същество от змията. Слонът, от друга страна, показвал чутовната си сила, вместо да изпълнява глупави номера с балансиране — нещо, което не му било присъщо.

— В представленията на животните за човека няма място — заявил един ден докторът на Матю. — Херкулес, Хоп и акробатите са друго. Това са номера, изпълнявани от хора, където същината е човекът. Но колко е безсмислено да наблюдаваш някой глупак, наконтен с униформа, да вкарва лъв през обръчи с помощта на камшик! Хората, изглежда, мислят, че животното не е в състояние да изрази свои идеи. А като го оставиш на себе си, то си измисля много интересни номера, стига да си му обяснил какво забавлява човека — особено в комедията. Животинското чувство за хумор е по-възвишено от човешкото. Но хората са толкова глупави, че не разбират смехориите, които животните си правят едно на друго. Най-често трябва да ги карам да слизат до нашето равнище, да ги увещавам да правят шегите си, хм, груби и просташки. Иначе хората изобщо няма да ги разберат.

И тъй, сами виждате, че „Цирк Дулитъл“ бил много по-различен. Любезното и гостоприемно отношение на доктора към всички, които посещавали представлението му, карало хората да се чувстват по-скоро като на приятно роднинско гости, отколкото на платено забавление.

Не съществували никакви, или почти никакви забрани. И ако някое момченце поисквало да надникне „зад кулисите“ или да влезе в клетката на слона, за да го погали, развеждали го. Само това дори придавало на цирка нещо много по-различно. А когато керванът от фургони потеглял по своя път, децата дълго тичали подир него и после седмици наред приказвали единствено за оня ден, когато ще се върне при тях. Защото децата от всички градове смятали вече „Цирк Дулитъл“ за свой цирк.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.